Arról, hogy mit keresek én a Kurca partján ?
-	Nagyon keveset !

Méltatlanul keveset ahhoz képest, amit koromhoz, tapasztalatomhoz és alapvégzettségemhez képest megérdemelnék egy igazságos (?) Nagyúrtól, a kisbetűs élettől magától … (Nem vicc !)   Ady emelkedett Kolozsvártt és Váradon is, amikor odakerült, én Szentesre süllyedtem, és nem lennék őszinte a választott városom népével szemben, ha ezt elhallgatnám. - Egyébként ments Isten a személyes összevetéstől.  Hiszen még a Kurca sem egy Szamos !
Ha így kérdezné a Szerkesztő: - Mit nyertem én Szentesen ?  azzal, hogy 1982-ben Trogmayer Ottó felkérésére megpályáztam a ligeti múzeum igazgatását, akkor büszkén felelhetnék, hogy nagyon sokat. Mindent, ami szakmailag fontos, ami muzeális érték, ami családi nyugalom és béke, őrület és szerelem, önmegvalósító munka, egy szóval az életem értelme. Mindezt itt találtam meg Szentesen …
Pedig Szegeden mindenem megvolt majd negyven évig. (Negyvennégyes vagyok, a nyári napforduló delén, Szent Iván napján a Tisza parti klinika légoltalmi pincéjében születtem.  Előtte bombázták a közeli pályaudvart, utána robbantották a hidakat, apám „menekítette” a Magyar Államvasutakat, és mire egy éves lettem, hazaszökött Nyugatról …  Felhőtlen cseperedtem egy Fodor-telepi kertes házban. Apám a Bakter-ban volt nevelő, és órát adott a Radnótiban meg a Vedres-ben, meg még a gépipari technikumban is. Kerékpárral ingázott óráról órára, hóna alatt a Nagy Laricsev-féle példatárral. Anyám pénztáros volt egy textilkereskedőnél, majd az erdőrendezésnél titkárnő. Engemet először a Domokos-rendi apácákhoz dugtak be a Hóbiárt Basa utcába, majd negyvenkilenctől „A KÖR”-be  (Így nevezték ott a frissen betiltott kisgazdapárti közösségi házat). Nyugalmamat még egy kis testvérke sem zavarta meg, pedig később már nagyon hiányzott.  Szüleim is hármat terveztek, akkoriban volt a 3 éves terv is, azután jöttek az ötéves tervek, de én mégis egyke maradtam …
„Bejárós” voltam a Szent György (felsővárosi minorita), később Dózsa-iskolába, de harmadiktól városlakó lettem, a Tisza Lajos (Sztálin, Kis-, stb.) körúton, és a főiskolai gyakorlóban készültem én is apám hivatásának, hogy tanár lehessek. Álmaim vágya volt, hogy egyszer majd én is hazavihessek nagy-nagy dolgozat-kötegeket, és egész éjjel javíthassam azokat. Mindig ott térdeltem egy széken apám mellett, ha munkát hozott haza, amíg le nem fektettek… Ságváris érettségi, hegedűtanári kurzusok, mindenféle mozi-, színház- és hangversenybérletek, a zenebarátok kórusa, egy évekig jól összeforrt quartett,  Bodor Ferivel (violino principale), Sándor Tomival (viola), és Onczay Csabival (violoncello), néha kiegészülve klarinétötösnek Miháltz Gabival, vagy zongoraötösnek Bajszár Gyurival vagy csak egy kiváló furulyával Julesz Jancsival. No meg a nyári szabadtéri statisztálások a Bánk Bán, a Hunyadi, Háry János, Párizs lángjai, az Aida és a János Vitéz mesevilágában.  Dózsa-ifi vízipóló Ricsóval, csónakház a Sárgán és Marosszög-árterében a vadvízi kajak, egy Hernád-Sajó-Tisza túra, majd Bécstől Belgrádig a Dunán… Lokomotív tájfutó versenyek, és egymás után három (!) ún. „első szerelem” köt Szegedhez. Minden nagyszülém sírja, a földosztáskor kapott holdacska Baktóban, a kis pedagógus illetmény-parcella Makkoserdőn, az ONCSA-telepi kubikokból lett Bika-tó víztiszta mélye nyáron, szikrázó jege télen, a korcsolyás beszakadás, a síleckék a körtöltés oldalában, a háztömb körüli sarkonlesők, árokcicák a lánykákkal a papsajtos rézsűkön, ipiapacsok az ötszintes Gindele-palotában és a szomszédos „U”-házban … Mindezt azért írom, hogy akik itt a szentesiségüket hasonló elemekkel támasztják alá, ne higgyék, hogy Szentesen kívül nincs Világ !  (Egy kevéssel több, nagyobb, és bizony szebb a Világ a szentesinél !)
Szentes betört mégis a gyermekkoromba. A legjobb telepi barátom, Dani Feri anyukájának a szentesi BARNEVÁLL-ban kellett könyvelnie, ún. „kijelölt munkahelyen”. Vonattal járt – átszállással -, és a Rókusi pályaudvarig kb 5 kilométert biciklizett télen-nyáron hajnali négykor és este nyolckor. (Ez éppen akkoriban volt, amikor a mi „szentesi” Drahos Istvánunknak is Orosházán kellett rajzot tanítani.) Talán a tudat alattiból jön elő, de már nyolcéves koromban megismertem Koszta József nevét, és a kukoricatörős, meg a hazatérős képeit. Thorma Józsefné, a másodikos tanító nénim mutogatta nekünk „beszélgetés” órán, mert idevalósi volt, vagy éppen innen járt oda tanítani.  Már nem tudom, de az biztos, hogy Kosztára – talán az olaszos neve miatt is – serdülőkorom óta figyeltem.  Ugyanilyen később érő emlékem maradt, hogy az anyai nagymamámék Fodor-telepi házát szentesiek vették meg. Kerültem őket, mert nagyon nehezen váltam meg élemedő kiskorom kedves kertjétől, de Mucsi Árpihoz, aki özvegy édesanyjával ott helyben-lakó maradt, még „hazajártam” együtt hegedülni sokáig.  Amikor László Annának a második szentesi tárlatát rendeztem már, csak akkor tudatosult bennünk, hogy ők voltak a beköltözők, így a kora-gyermekkorunk világa azonos …  Remélem megrajzolja még – mondjuk a diófát !  Vagy a verandát, a hintát, vagy a homokozót !  Apám csinálta mind ... 
Azután a SZUE-ban is megismertem néhány szentesi úszót és pólóst, később a kajakosok közül is egyet-kettőt. Amikor Boldizsár Misivel „lecsurogtunk” a Tiszán, a Kuczori alatti Csúcs-szigeten vertünk sátrat. Jól emlékszem, rengeteg finom szőlő volt akkor még az ártéren …  
„Nagykoromra” egyre több közöm lett Szenteshez. Algyőn, az olajiparban dolgoztam, hatvanöttől 18 éven át, mint üzemi főbányamérő.  Ahogy kapaszkodtam a káderlétrán, egyre sűrűbben kellett az olajosok szolnoki központjába utaznom. Így azután kb. hetente suhantam át egy mikrobusszal a szentesi főutcán, vagy az ipartelepi úton, vagy éppen Csongrádnak kerülve Kuczorinak ... Megfigyelhettem a város fejlődését, majd módomban volt levezényelni a Pusztaföldvár-kecskeméti olaj- és gáztávvezetékek kitűzését, bemérését és üzemvitelét. Szentesbe a „délódali” Kórógyparton lép be, Berekháton- és laposon át Disznózugnál keresztezve a Kurcát a „gázos” útvégnél lép át Csongrádba…  A nyomvonaljárőrök munkáját, és a távvezetéki környezetet rendszeresen ellenőriztük a levegőből egy PZL, majd később egy Pilátus repülővel.  Nekem „csak” navigálni kellett volna, de már korán légifotóztam is, és nemcsak az ipari telephelyeket, meg a nyomvonaljárőrök csapáját, hanem 1977-től a régészeti lelőhelyeket is.  Egyszer Trogmayer Ottót hívtam el, ő kísért a gépen, és Székkutas Sós-halom felől érve a légtérbe, a Derekegyháza-ibolyáshalmi kurgánfeltárást fotóztuk lakókocsistul, és a csak pontszerű, pici Hegedűs Katával egyetemben. Alsó- és Felsőrét után Csongrád-Bokrosig húzattunk, Gyója középkori faluig, majd Berekhát-Sáp-Tűzköves érintésével Szegvár-Orom dűlőt, a Balástya halmot, a Károlyi kastélyt fotóztuk, és Mindszent-Koszorúsnál Csany-Ópusztaszer felé távoztunk, végigcsattogtatva a régészeti jelenségeket.
Katonasorom is idehozott. Hatvannyolcas felvidéki hősködésem után – talán megfigyelésre – áttettek az univerzális megyei tartalékból – az itteni területvédelmi ezred út- hídépítő zászlóaljához.  Törzsfőnök lettem, mert nekem volt a legszebb érces hangom, és egy-két alkalommal az egész Hékédi (Damjanich) majd már hetvennégyben az Erzsébet téri iskolát is be tudtam ordítani, hogy „-Laktanya, VIGYÁÁZZ !”, mert egy gatyás GAZ-zal megérkezett idősebb Bocskai Pista őrnagy a helyőrség és a városparancsnokság nevében. Itt vertük a vigyázzmenetet a magyartési úton a Ruhagyár és a lődombok között, akkor még Dóczi és Miczki elvtársak előtt.  A reptéren léptem elő a kétes kapitányi rangig (fhdgy.), és itt kaptam meg a tiszti klubban az obsitlevelet is, mint törzstiszti képzésben is részesült vízi-deszant átkelő műszaki pontonos hidász !  Öreg Harcsa …
Régészféleség is itt lett belőlem. (1. kép)
l. kép: Fénykoromban egy boszorkány sírjában. Sűllyedésem mértéke akkor még mérhető volt, és már akkor is egyenesen arányos a munkám volumenével. (Foto: Hegedűs Katalin 1981)
Szegvár-Balástya-halom szőlők alján kaptam az első magyar síromat Hegedűs Katitól. Egy zsákbavarrt, megkötözött, lába-visszatört „boszorkányt” bonthattam ki, akinek a visszatérésétől tarthatott a közösség. Később sok ilyen szentesi boszorkányt ismerhettem meg élőben is, de addig megjártam a környék összes ásatását.  Első sorban térképészként örvendhettek énnekem, de hamarosan megismerhették „barokkos” mindenre érzékeny, munkával felkenődő, levakarhatatlan valómat is.  Régész-feleségre (szeretőre, nemtőre, édes jó anyára ) is itt leltem a mágocsi nagy faasztal alatt, ahová éjjeli pihenőre jártunk.  Persze nem a falvédőről jöttünk ide sem. Emlékezek egy Szilveszterre, amikor még Hegedűs Kati is itt volt. Óriási hóesésben utaztunk vonattal, és megérkeztünk a mákonyos Béres Marival. Valami szerelmi bánata lehetett, így azután hamar megtalálta a rézágyat a legbelső szobában. Mi meg a sok bólé után „felmentünk” a Győri-Kiss-féle házba (Tóth J. u. 5.), melyet a Tisza-III. vízlépcső ásatási bázisának béreltünk. De a sarkon a Járásbíróság előtt valahogy elcsúsztunk karonfogva, mert engemet Hegedűs Kata rántott magára.  Ott volt a régi szeretőm is (Simon Kati), így azután addig forgolódtam, míg a személyi igazolványom ki nem esett a zsebemből. Pont öt év múlva kaptam vissza.  Addig „törvényen kívüli” voltam. Nagyon jó volt. De ez már  hosszú sor.
Törvényen kívül találkoztunk össze Vörös Gabival Algyő állomáson. Ő vett nekem nászajándékba egy huszonhét forintos borotválkozó készletet, én meg szedtem neki egy gyönyörű vadvirág csokrot a vasúti töltő sínjei mellett. Egyenesen Gyomaendrődre utaztunk, ahol az állomáson Béres Mari várt, és irány a Körös jobbpartja (Endrődön át), a holtágak köze (Harcsás, Zuzmós) , és a kis házikó a stéggel Bónum-zugban.  Marika aranyos volt, mert ragszkodott hozzá, hogy Gabit átemeljem a küszöbön …  Jóska és Mária, Béres Mari szülei később a legjobb barátaink lettek. Hat nap elég volt kettesben megalkotni a leendő közös világunkat. A hetedikben megpihentünk, és hazautaztunk az első albérletünkbe. Azután még öt követte Szegeden, jobbára a rókusi cigánynegyedben. 
Hogy végre rátérjek Szentesre, nagyot kell ugranom időben és térben. Legyen elég annyi, hogy a szegedi régészek archeológus céhében „Lélek-Mesterré” avattak, ui. az árnyéklélek mibenlétéről védtem meg az értekezésemet – különös tekintettel az árnyékszék (aedicula) stb. rokonítható nevezetességekre…(2. kép) Földváry-féle talajmintavevő fúrómmal megszondáztam vagy húsz híres lelőhelyet.  A sok nehéz minta-kiszakítással egy életre elcsesztem a térdizületemet. Azóta vagyok „tohonya”. A közeli Öcsöd-kováshalmi telepásatás előkutatásával bevonultam a régészeti szakirodalomba is. Közben komoly stúdiumokat is folytattam, automatizálási szakmérnök, távérzékelő és erőforrás-kutató is lettem. Szolnokra kellett volna költöznöm, hogy vállalati osztályt vezessek, később Pestre is hívtak a (OKGT) olajtrösztbe főosztályt titkárolni, de én nem tudtam megválni Szegedtől. Elképzelhetetlen volt számomra, hogy se a Somogyi Könyvtárba, se a Levéltárba nem járhatok be többé. Csak úgy maradhattam szegedi, hogy 1983-ban Szentesre költöztünk. („Sodrásban” volt a kedvenc filmem címe Sárától !)
 Mert minden rossz összejött. Otthonról kifelé állt a rudam, az afganisztáni szovjet valóságra is akkor döbbentem rá. De Ottó megajánlotta munkahelynek és lakásnak a Koszta József Múzeumot. A pályázatomat elkaszálta a válóban levő feleségem barátnője – akkoriban megyei művelődésügyi osztályvezető volt. (Egy Müllerné.)
Meghalt apám, lógtam a levegőben, és elhatároztam magam: „Ha eddig szarért meg húgyért ki tudtam termelni a Nemzeti Vagyont a ruszki tankokba bele, akkor mostantól épp ugyanannyiért biztos meg tudom majd menteni a Nemzeti Kincset – mondjuk Szentesen és környékén környékén …”
Vörös Gabi jött 1983. április 1-jétől, a Bolondok Napjától, én pedig utána május 1-jétől a Munka Ünnepétől kezdődően.  (Fatális !)  Akkor már 3 éve volt gazdátlan a ligeti Ház. Iszonyatos állapotok voltak. A múzeum bezárva, a fafödém itt is ott is aládúcolva, a nedves hajópadlón a műtárgyak. (Hegedűs László Honfoglalás színvázlatát a frissen meszelt fal tövébe támasztva úgy találtam, ahogy a meszes lé végigcsurgott a képes felén … A restaurátorkák kis viaszgyertya angyalkákat fabrikáltak, és rettegtek egy kiállítástól, vagy a nyitott háztól. - Nem részletezem. Sokkal fontosabb az első szentesi éjszakám, május elsőjének emléke !
Akkoriban még felvonultak, és utána a „ligibe” vonultak el a népek. Már kora reggel kondérokban fortyogott a pörkölt és a halászlé, a lacikonyhákban sütögettek, és a nagy jégtáblák alatt izzadtak a rekesz sörök.  Korjelző talán, hogy még bőrös volt a virsli is, nem pedig ez az undorító műanyag.  Mi egész nap rendezkedtünk, fáradtan feküdtünk le, viszonylag korán, így azután éjfél felé már fel is neszeltem. - Valami csodálatosan szép énekre !  Az ablakunk alatt, a hamvadó parázs körül cigányok ültek, és gyönyörűen énekeltek.  Maguknak.  Nyilvánvaló, hogy megkapták a maradékokat, és jól belaktak. Megvolt hát az Alap, s jött rá, áradt igazi őserővel a Felépítmény.  Ezen kicsit elandalodtam, és másnap hajnalra frissen ébredtem.  A cigányok már nem voltak sehol.  Mi meg utaztunk vissza Tápé-Kemeshátra, hogy befejezzük az ottani leletmentést. (Segédgázrendszeri csőcsorda futott kilométereken keresztül vagy 4-5 méter szélességben az őskori telepeken és temetőkön át. Szorgos Vásárhely-kutasi és Csany-dilitori ásós-lapátos emberek vártak ránk már reggel hatkor a nyomvonalon.  Kettőig ott toporzékoltak fölöttünk a nagy sárga munkagépek, délután és este – ha volt egy kis holdfény -, még bontottunk, fényképeztünk, rajzoltunk.)
És várt miránk Nagymágocs !  Az Egyesült téesz homokot adott el az orosházi üveggyárnak. A bányát a Mágocs-ér fölötti ún. „Pap-tanya” mellett, ismert szarmata telepben nyitották. Neubauer József OMF Cap. kódisbarát (Pater Felicián) nem győzte már a felületes leletmentést.  Naponta szállítottak 150-200 köbméter homokot, így egy tolólapátos traktor letolt előttünk kb. 50-75 négyzetméternyi másnapra kiásni való összletet. Jellemző volt az akkori lehetőségeinkre, hogy még buszjegy elszámolásra sem volt pénze Istenesné Mayának. (?) Szegedi restaurátor barátunknak, Szűcs Árpádnak kellett a saját kocsijával átjönnie Szentesre, hogy megkérhessük, vigyen ki minket Mágocsra helyszínelni ! Így lettünk – átmenetileg – mágocsiak.  Még a vasárnapokat sem észleltük. Kaptunk egy nyáron üres pedagógus-lakást, így ha hetente láttuk Szentest, hát az is sok volt !  A szentesi „restaurátorok” segítségét két napig élveztük. Emeletes indolenciájuk addig is a kedvünket szegte. Velünk volt Valentina (Aval) kislányunk is, aki „korengedményes” ovis volt a faluban, és csak szeptembertől hoztuk át az akkor még „Lenin-úti” bölcsibe a nagy tölgyfa mellé, majd nemsokára a Szent Anna oviba.  Csak a Kurca választott el minket a gyermekünktől …
Kezdetben Szegedről hoztunk tárlatokat. Kováts Margit buja növényi grafikáit, férje Szűcs Árpád rendezésében. Itt még feliratozni sem tudott senki (nem akartak tudni), ezért Paál Laci szegedi restaurátor barátunk és dr. Fári Irén fáradtak át, hogy kihúzzanak minket a „bajból”.  Ellenünk tüntetett itt a múzeum összes „dolgozója”. Ezt lehetett megtenni velünk az ún. „létező szocializmusban”. Többször hallottuk vissza, hogy nem kívánják vissza maguknak a „Visy-korszak” megpróbáltatásait, amikor a laborban száradtak a pelenkák ! A szolgálati lakásból kéglit csináltak. Büszkeségük volt a Péter-házból átcapcarászott rézágy. Állítólag az igazgatónő hált benne, és nagyon élvezte …  Azután Varga András „múzeum-geodéta” barátom rendezett be egy ásványkiállítást, melyet dr. Mezősi József (szegedi szomszédom), a geológia tanszék vezetője nyitott meg.  Később dr. Csizmazia György madártárlatát a városi párttitkár, Dóczi Gábor nyitotta meg azon az alapon, hogy ő egy biológia szakos tanár volt.  Becsületére legyen mondva, hogy a múzeum két évtizedes történetében ő volt az első és az utolsó, aki ugyan aláírt a tiszteletdíjnak, tehát az adóját vállalta, de a nettó összeget átnyújtotta a Csallány Gábor Múzeumbarát Kör javára.  Gyuri nevét heteken át „d”-betűvel (Csizmadia) hozta a helyi sajtó belső kultúr-oldala. Hiába telefonáltam, hiába leveleztem.  Fogtam hát az egyik büdös ruszki gumicsizmámat, és egy nagy „Z”orro-féle hasítást végeztem rajta, majd átvittem az aktuális kultúrfárosz asztalára.  Akkortól már meg sem jelent a „Madársorsok” c. tárlatunk a heti műsorban… 
Bálintka (első fiam a négy leány után !) nyolcvannégyben, Marcika nyolcvanhétben született.  Bálintka még Szegeden, Marcika már Szentesen.  Életemben először nem sétálgattam  virágcsokorral a szülészeti folyosón. Itthon volt dolgom, Gabi meg otthon szült. Már rég megígérte, hogy fiúval fog meglepni. Egyszer már nem sikerült. Most se volt biztos. A telefon mellé készítettem egy nagy konyhakést arra az esetre, hogy ha az ötödik is kislányka lesz, meg egy liter „Portorico” rumot , ha tényleg bejön végre… (A kékcsöcsű fűszoknyás csaj a pálmafák alatt!).  Szerencsére az utóbbihoz kellett nyúlnom, és nem külsőleg, hanem belsőleg felhasználnom. Hazafelé Csányi Pista kocsijában a szegedi rakparton csúszkálva ringattam az ölemben Bálintot. Megfogadtam a csaknem zajló Tiszának, hogy ha engedi a Nagy Tísya Istene (mint tudjuk az alattunk való elsüllyedt röghegységről van szó !), akkor ezzel a fiúval még együtt fogom átúszni a Tiszát.  (Tizennégy se lett még, a dolog megtörtént odafönt Tiszasas és Csépa között a strandon. Nekem már irtó szélesnek tetszett a Víz, de csapkodni kellett, mert a srác már-már elhúzott mellettem !))
Marcika Szentesi.  Ő már itt született.  Sosem felejtem; el se hittem, hogy én lehetek az apja. Annyira öregnek éreztem magam  43 éves koromban, nyolcvanhétben.  Gabi a szentesi kórházban volt, és nem akart megindulni a szülés. Naponta telefonálgattunk, én meg hangfelvételekkel „szórakoztattam” őt a múzeum még akkor is kétes életéből …  (Iszonytató volt.  Archiválva van.) Egy szép őszi délután a két gyerek (Aval és Balin) „Onedint” játszottak a ligiben.  Egy deszkán egyensúlyoztak „evezés” közben, és énekelték a felvezető dallamot.  Margitka (Nádor Pistánő) érkezett kocsival, és ahogy voltunk, bevitt minket Marcika-nézőbe.  Akkor már olyan káfos voltam, hogy a szemerkélő eső dacára sem öltöztettem át a „Vadakat”. Állítólag a lányomon szoknya volt és nagykabát, Bálinton az anyja mackója és bugyija, meg egy sárga és egy kék harisnya.  Én meg csak sírtam a folyosón, mert ennek a Marci-kölyöknek is pont olyan volt a tekintete, mint a nemrég meghalt apámnak … Egy picike apukám nézett rám a pólyából !
Az ő szentesiségük már tökéletesen sikerült.  Most hallani sem akarnak arról, hogy elköltözzünk bárhova is. (Főként Szegedre nem!)  A gyerekek igazi „közösségi” (nagycsaládi) nevelést kaptak. - Csak egy jelenet: lóg a nyitott ablakban a gyerek, nézelődik a múzeumi vasrácsokon túlra kifelé. Megjelenik a játszótéren egy hasonszőrű kis társa, és elkezd hintázni.  Aval ujjongva fordul felém: - Apa engedj ki a Ligibe, vendégek jöttek !   Ennek a gyermeknek, és a másik kettőnek sincs fogalma kerítésről, telekhatárról, főként egy panel-lakás bezártságáról.  A kis tudatában csak a tág életteret érzi, ahol őneki a múzeumi lakáson és az egész múzeumon is túl, kint a játszón saját vendégei a kis pajtásai. Ős-kommunisztikus helyzet.  – Mi lesz velük ?
Aval kezében megszelídültek az állatok.  Hetente tért haza egy-egy galambbal, de hozott már be sündisznót, siklót, egeret és harkályt is. (Kutyákról, cicákról nem is beszélve !) Az óvodás csoportjának önállóan tartott tárlatvezetést, épp úgy ahogy azt tőlünk látta-hallotta ! Ujjongott a lelkünk rajta … Szegény leánygyerek !  Az én barokkos, mindenre felkenődő - Osztapot és Bendert is megszégyenítő -, minden lébe kanál valómat örökölte. Iszonytatóan meg fogja próbálni őt is a maga-választotta sorsa ! Környezetvédő lesz. Most éppen elhozta Vásárhelyről a Greguss Ágost díjat.
Bálintkának – valamiért – még a bölcsiben se akart kinőni a haja. Egy akkor divatos amerikai színész után (H. Savalas) csak Kojak-nak (ejtsd; Kodzsek) hívta őt fél Szentes. A Petőfi-suliban azután kiderült, hogy valószínűleg a sok ész nem tűrte azt a kis hajat kezdetben. A memóriája és a humora kiváló a srácnak. Ráadásul rendszerető is, pedig ilyen a családban még nem volt. Ő is Vásárhelyre jár, informatikát tanul. Anyjukkal hármasban buszoznak reggelente – katonás hajnali ébresztő után. (Egyikük sem marad buszatlan.)
Marcika annyira ragaszkodik a Petőfi zenesulis barátaihoz, hogy inkább nem ment gimibe, kijárja mind a nyolcat. Sajnos stréber. Ez csakis az anyja véréből csapódhatott ki belőle. Pedig ő „csak” Oczella Petivel versenyez, így azután mindig magasan van a léc feltéve neki. Bár a csajoknál alighanem kicsit lemaradt mostanában. Sok a másság körülötte. Tenisz, fagott, zenekar és a versenyek. Nem győzöm a helyi pedagógiát ostorozni a sok verseny miatt. Pedig ahol ez a srác elindul, rendszerint dobogós marad. – Hogy ne lennénk büszkék rá ?  Pedig eleinte minden nagyon nehezen ment.
	Rettenetesen hideg volt télen az egész ház. Süvített a szél az ablakrésekben. A magas szobákból egyet sem bírtunk felfűteni. A lakásba csak selejtes olajkályhák jutottak. Volt olyan éjszakám, hogy 10 percenként kellett „svimmelni” az adagolót, hogy ki ne aludjon a láng.  Évekbe tellett, míg rájöttünk, hogy valahogy a mi olajkannánkba mindig több a víz, mint a többiben … Kénytelen voltam az egész olajpumpálást a saját kezembe venni.  Akkor meg az egész hordót támadta meg a víz, és még jéggé is fagyott benne !  - Kísérteties volt. Soha nem gyanakodtunk senkire, de később, amikor elment máshová a másik restaurátor, ezek a jelenségek megszűntek… (Mindszenti volt.)
Mi meg a’ Zasszonnyal felosztottuk Szentest. Övé lesz az összes aranyos öreg bácsi, enyém meg minden vénasszony !  Övé a régészet szőröstül bőröstül, enyém meg a többi.  Persze nyeshetek, bonthatok, rajzolhatok, fényképezhetek az ásatásain, pesztrálhatom a kölyköket, főzhetek, és húzhatom a biciklimmel a szerszámos kocsijukat …  Szeptembertől májusig minden kedd Szegeden, vagy egy környező levéltárban, és minden csütörtök Pesten a Károlyi-gyűjteményben. Célom a közgyűjteményi kéziratos térképek leírása, mikrofilmesítése, a Délalföldi Régió (Bács-Kiskun, Békés és Csongrád megyék) területén. Persze lemehetek a történelmi Bácska-Bánát és Csongrád megye miatt Péterváradig, a Kun Kapitányság miatt meg fel Szolnokig, és a Békéstől elcsatolt, no meg a Csanádból megmaradt területekig.  Az állami levéltárak után a múzeumok, majd az egyházi gyűjtemények, s a legvégén a munka során megismert magángyűjtők anyaga következett. És mindez 5 év alatt el is készülhetett ! (Ma sincs kiadva egy fejezete sem.)
A Szentesi Levéltár térkép-törzsanyagát még olajos bányamérő (banyik) koromban feldolgoztam. Munkakapcsolatban voltam Molnár László igazgatóval és Berkecz József levéltárossal.  Amikor idekerültem, dr. Barta László új igazgatóval ismerkedtem meg, akit még régebbről, mint szorgalmasan jegyzetelő HMG-s történelem tanárt, a lyukas óráiban levéltári kutatót ismertem meg.  A szomszédságomba került foliotékában végre rátérhettem a kataszteri, majd a műszaki fondok anyagára. A középületek terveinél sem álltunk meg. Magánházak, portálok, közművek, kisajátítási- és szolgalom-tervek, melioráció és árvédelem, egy szóval minden, ami műszaki, és a helytörténészeknek csak ákombákom… Felfektettük a híres geometrák biográfiáját. LABÁDI Lajosban kiváló kollegára, a bibliográfus BODRITS Istvánban óriási munkabírású barátra leltem.  Évente öt-hat közös tárlatot szerveztünk. Mára egy kicsit eltávolodtunk egymástól. Ők sörivók lettek, és meg mint a Szentesi Sörbarátok felkent elnöke (1996) visszatértem a borokhoz. Sajnos a keceli kannás fajtákat sem kerültem el, így azután ráment a szemem világa, pedig arra mindig büszke voltam. (Arra is ! – de az is ráment.)
Vasárnapi biciklizés során egyre nagyobb körökben ismertük meg a várost és környékét.  Gyermekeink miatt rendszeresen indultunk Szent Ilona felé, mert ott a dombháton a ketrecbe zárt pici bocik búslakodtak. (A vérüket adta el a téesz gyógyszerészeti célokra.)  A dombtető Szentes felé lejtő DK-i oldalán bele-belemartak tolólapátos traktorral a felszíni humuszba.  Ezt teregették azután a silógödrök tetejére.  Persze hogy nem érdekelte őket, hogy középkori sütögető kemencéket, illetve azok ásatag maradványait tették tönkre.  Egy heti kemény munkával tártuk fel, illetve tettük látványossá a dolgot.  – Mit mondjak ?  Szentesen senkit nem érdekelt.  Előadtam, megírtam, levetítettem.  Ennyi ! /Csapó …
A Drahos-féle adóssággal kezdtem. Fűthető múzeum hiányában még az Ifjúsági Házban.  Szilágyi Imre kórházi gondnok (egy időben párttitkár), és dr. Aranyi Gábor nyugalmazott zenetanár segítettek benne. (A múzeum „dolgozói" természetesen nem.) A helyi sajtóban Nagy László név alatt kemény kritikát kaptam, ami szerint én gombostűvel szúrtam át a grafikákat. Először és utoljára felkerestem Ottót, hogy mit csináljak. Óriási útmutatást kaptam tőle: „- Tudod Gábor, a mi munkánk olyan, hogy a legtermészetesebben mindig támadja valaki.  Ez vagy érvénysül, vagy nem.  Vagy belebuksz, vagy túléled. – Szokjál hozzá !”  Még ma sem szoktam meg, de nem feledem, mert a ráérő restaurátor urak szórakoztak velem, miközben mindketten cserben hagytak gombostűstül !
Kisebb  kamaratárlatok (gyermekjátékok, térképek, kerámiák) következtek, majd az első önálló nagy-kiállításom: Jakó Géza kerámiái. Akkor ismerkedtem meg Burai László dekoratőr úrral, akivel egy évtizedig együtt rendeztünk mindent. (Én lángoló lelkesedéssel, ő meg tisztességgel – pénzért.) Ahogy illik, évkönyvcikket is írtam Jakóról és a jakókról is, bő katalógussal. A teljes életművüket begyűjtöttem. Rendkívül érdekes volt, hogy az Iparművészeti Múzeumban még rátaláltak Jakó Géza egyik utolsó tanítványára, aki kortársként lektorálhatta a cikkemet.  Akkora elismerést még muzeológus nem kapott idős kollegától, mint én Wernerné keramikus szakértőtől. Szentes is támogatott, mert külön múzeumi füzetben jelentette meg a Jakó-családról szóló cikkemet. A kerámikus ürügyén foglalkoztam szüleivel is.  Apja a Nemzeti Színház első öltöztető szabója (Tóth Józsefé is!), testvérei között egy híres zenész, egy saxofonművész-cukorszobrász és verselgető költőnők is voltak.  A zeneszerző Jakó Dezső özvegyét is utolértem még Debrecenben. Az első szentesi zeneigazgató teljes életművét, kottaszekrényét, és minden jeles dokumentumát hagyta ránk. Művei a magyar katonazenetárban is kiválóak !  A „Honvéd induló”-t  transzponáltam Mihály Béla fúvósainak is.  Egy alkalommal, amikor az évzáró bulijukon vetítettem, azután jól beseggeltem, ahogy illik, Béla a kezembe adta a karmesteri pálcát…. Iszonyatos kakofóniát csaptak a kezem alatt a kedves fúvós barátok.  De ez is hozzá tartozott a mulatsághoz.
Máskor meg Béla egy fúvós örömzene alkalmával – nagy közönség előtt – kért fel arra, hogy dirigáljam Strauss János Radetzky Marsát.  Nosza kértem egy partfist hozzá, de előtte elmeséltem az éppen 1848-as évfordulón, hogy ez a zene, melyre a kislányaink feneküket riszálják, mint ún. mazsorettek, a bécsi és magyar légiós szabadságharcosok gyász-zenéje.  A dolognak nem sok foganatja volt, mert még mindig erre riszálnak a szegvári és a mágocsi lánykák – kapják össze magukat – éppen Hősök Napján, május utolsó vasárnapján.  (Egybe esik a gyermek- meg a madarak és fák napjával !)
Koncz Antal feledett szobrait szedtem azután össze.  Ezekkel már nehezebb dolgom volt, mert csak Szentesben kutathattam a különc mester remekeire.  Itt találkoztam össze először a polgári bunkósággal. Vagy öten-hatan mesélték, hogy egy Arany János utcai házban több Koncz-szobor is van. Név, cím, utca-házszám; udvarias levél.  Semmi válasz.  Délutáni kopogtatás, megalázkodó első vizit.  Csak másnap jöttem rá, hogy finoman ki lettem dobva.  Még csak lefényképezni sem tudtam azokat a szobrokat (Ui. lopottak voltak !).  Viszont egy nagy barátságot nyertem általa MUCSI András műtörténésszel, aki sose hitte volna, hogy Koncz Antal életművét még fel lehet mutatni … Cserébe beavatott Miháltz Pál művészetébe, és a régi-régi Csongrád-szentesi Láczay-Bartha kereskedő család budai gyűjteményét szerezte meg nekünk. Félszáz Barcsay, Domanovszky, Miháltz, festmény és grafika, néhány Jálics szobor, és ami a fő, özvegy Láczayné, Bartha Jolika sírig tartó barátsága. Albumok sokasága, fotók és dokumentumok a két háború közti szegedi avantgárd, és a későbbi Szentendrei Művésztelep életéből. Miháltz Pali bácsival kiváló riportot készítettem a negyvenes évek Szentes-fábiáni napjairól. Özvegyét, Mária nénit még sokáig látogattuk.
Ekkor jöttem rá, hogy a megyei múzeum – a munkáltatóm – az egyik legnagyobb irigyem.  A Láczay-Bartha hagyatékkal ugyanis több millióval felérő értéket hoztam haza egy pár ezer forintos tehertaxi áráért.  Ki is állítottuk rögvest a kis kamarateremben, meg az irodákban, meg a szolgálati lakásban is. (Csak így fért el.)  Mucsi Andrást megtiszteltük a tárlat megnyitásával, és én megírtam a depónia-lelet katalógusát is. Bandi megnyitó beszédével szerettem volna kiadni az egészet egy kis füzetben.  – NINCS PÉNZ !  Ezt hallgattam ettől kezdve több mint öt évig.  Bejött a közhely, hogy bizony az irigységet ki kell érdemelni, az elismerést pedig meg kell vásárolni !  Közben a megyei munkaügyi osztályon még azt is kitalálták, hogy én egy „csakmérnök” vagyok, és egyszerűen átsoroltak a kékgallérosok közé, mintha nem lenne felsőfokú végzettségem, két diplomám, és mintha nem is lenne vezetői gyakorlatom, meg vagy huszonév munkahelyi tapasztalatom hozzá.  – Nyomták Krahácsot, ahogy csak tudták. A dolgot mindenki igazságosnak tartotta, mert itt is, ott is láttak engem munkaruhában, és úgy elfogadták, hogy mivel a múltkor is éppen cipekedtem valamit, hát akkor én amolyan hordár lehetek…
Pedig felléptem mindenütt az ún. „thudományoschok” között.  Felléptem, vetítettem, közben felolvastam, és sosem léptem túl a megadott időmet. A cikkeim kéziratát ugyanakkor adtam le, és nem fél év múlva, mint a többiek. A tudományos igazgatónak az volt a taktikája, hogy „elvesztette” az írásomat, és a kiadvány szerkesztésekor üzent telefonon, hogy adjam le újra … Még most is ezt csinálja velem ugyanaz a személy, - vagy egy másik ? – Nem tudom, nem is érdekel !
Nyolcvanhattól van videóm. Majdnem tíz évig működött. Készítettem vele hetvenöt szalagot. Összesen kb. kétszáz órányi (több mint egy heti) felvétel. Riportok és képes oktató „filmek”.  Éppen ez a tíz év volt a szocialista kor erjedése, majd a rendszeromlás, és a Nagy Remények Kora.  Sajnos nincs időm lógni ezeknek a színes képeknek (a meséknek) a tején, de ráhagyom az Utókorra.  Csudálatos dolgok vannak benne. Hogy csak egy közismerttel dicsekedjek: az egyiken Keserű Imre („reform-kommunista” barátom) próbálja megmagyarázni a Vármegyeház kongó közgyűlési termében a városi   (és járási ?)  pártbizottságnak Marx Károlyt,  Engels Frigyest, és még Vlagyimir Iljicset is a maguk való módján, és nem pedig a bugyuta legendák tükrében.  Természetesen hiába, hiszen ez a hozzászólásokból ki is derül.   Vagy ahogy a Kossuth-szobrot koszorúzzák az utolsó ortodox kommunisták május elsőjén, mert az obeliszkek már le vannak bontva !  A Heti Hetes nem olyan röhögtető, mint ezek. Pedig az MSzMP propeganda bizottsága csinálta a városi kábeltévé számára.
A Múzeum nem politizál !  Csak archivál.  Ugyanúgy, mint a levéltár, és talán a helytörténeti könyvtár is Bodrits alatt.  És én, aki ismerem a múltunk relikviáit itt is, ott is, amott is, azt kell hogy mondjam – bár öndicséret büdös ! -, hogy  ilyen tartalmasan és jól válogatva a mindenkori jelent még soha nem konzerválta senki Szentesen.  A videoriportok között ott van például Neubauer József OMF Cap. Kódisbarát úr, akivel kb. öt órát forgattunk Dési Józsival Mágocson. Ott van a 98 éves Rezes Molnár Lajos Füreden, ott van a Szentesből kiűzött fekete keramikus mester, dr. Pardy István Aszófőn, ott van a Mátraszentesbe menekült Besze László fotográfus és megcsappant gyűjteménye az Eötvös utca 8-ból. Ott van Virág András csabai otthonában, ahogy elmeséli Koszta-gyűjtését városi iparművészeti felügyelő-korszakából, és ott van Zalotay Elemér múzeumigazgató özvegye, kolozsvári Baumgarten Ilona költő és festőművésznő az összes műveivel Balatonfüreden a Vasút utcában, néhai Máthé János világ-kertésszel.
Április-végi füredi látogatásunk után Vörös Gabival felkerestük Márta lányomat a pesti VIII. kerületben, a Dankó utcában. Este tíz felé jöttünk föl a Metróból az Emkénél. Forró nyári eső csapkodta a fővárost. Az embereket nem is érdekelte.  Mi se húzódtunk a födémek alá, és a sok csomaggal (video, rajzmappa, magnó, fényképező gépek, saját cuccaink, stb.) elindultunk gyalog a Népszínház utcában a Mátyás térig, mert valamiért (?!?) nem jött a villamos…  Reggelig száradtak a ruháink a fejünk fölött egy madzagon, mert csavarni lehetett belőlük a vizet, és a gangon nem száradt volna meg hajnalig, pedig a szegedi gyors már hétkor indult velünk hazafelé.  Hónapok múlva derült csak ki, hogy az az eső volt Csernobil Kárpát medencei „A”-zónás kihullása …  Azóta nem merek elmenni egy egyszerű ernyőkép-szűrésre sem.
A régi kismesterek közül óriási ünnepet csaptunk junior Kiss Bálintnak, aki a Magyar Nemzeti Múzeum első képtárának őre, aki a mi (vésztői !) Kiss Bálint egyházi írónk, és a reformált iskola meg nagytemplom-építőnknek a fia volt.  Az évfordulóik közel egybe esvén a könyvtárban az apa munkáit nagytiszteletű tudós doktor Gilicze László rendezte egybe. A múzeum összes termében pedig a fiú festményeit és grafikáit én rendeztem, és Szőllősiné dr. Kürti Katalin debreceni műtörténész iniciálta, és méltatta a „Művészet”-ben is…  Sosem felejtem el, hogy Gabi éppen Marcit várta, és ilyenkor „helyettest” nevezett ki Szeged ide a nyakamba.  Egy néprajzos hölgyet.  Itt ült egész nap magába roskadva, miközben és a székeket hordtam egyedül egy taxiról a Koszta-terembe, hogy legyen mire ülnie a meghívottaknak.  Szentesi adat, ezért kitérek rá.  Bubla Kálmán barátunk valahol vidéki fuvarban volt. Telefonon sem találtam. (Nem volt még nálunk ez a bunkofon sem.) A többi taxis vállakozó pedig összebeszélt, hogy nem fognak nekem dolgozni, mert eddig is csak Bublával fuvaroztam.  Csongrádról kellett tehertaxit fogadnom …  Az urak, akik ezt tették velem, most mindahányan Bubla Kálmán alkalmazottai. Millió szerencséjük, hogy Kamus keresztény, mint én, és már évek óta kenyérrel hajigálja meg őket.  (Mégpedig egészen jó kenyérrel !)
„A Fekete Város” – Szentes – krónikája nyomában jutottam el kamerámmal Kacziány Aladárné, Schultz Dóra asszonyhoz, a csodálatos szecessziós figurák múzsájához, művészettörténész tanárnőhöz.  Három ülésre harminchárom fejezetét mondta el és mutogatta meg a családtörténetnek, és ebből több mint hét a XIX. századi Szentessel, Oroszi Miklós polgármesterrel volt kapcsolatos. Pogány-őskeresztény szerelmi varázsgyűrűt kaptam tőle ajándékba. Mucsi Katinak adtam tovább, mert úgy volt, hogy férjhez megy …
Ezerféle pusmogást gyűjtöttem Lakos-kapitány ügyben.  Az úgy adódott, hogy amikor egy-egy adatközlőm rájött, hogy nem vagyok valami nagy komcsi, akkor óvatosan megkérdezte, hogy mit tudok a Lakos-gyilkosságról.  És elmesélte az egészet. Nagyon sajnálom, hogy nem rögzítettem ezeket a vallomásokat, mert igen érdekes legendáriumát lehetne most közzétenni. Dr. Barta László tudós ex levéltár-igazgató barátunk ugyan nem nagyon örülne neki.  Amikor a kötetét kivittem elolvasni a tanyára, a hideg futkosott a hátamon.  Azóta is félek Szentesen egyedül lenni… (Svédországban még őrzik azt a disznóölő kést ! Bár ígéretüket bírom, hogy a múzeumé lesz, de kell a fenének !!!)  Dr. Lakos Géza és a csinos debreceni felesége, Klárika (szépségkirálynő) ismeretségét köszönhetem az ügynek. Géza reánk hagyta a gyilkosság ügyének összes kéziratát, és a saját repülős múltjának rekvizitumait. Lakos kapitány kesze-kusza emlékeitől egy kicsit mindig idegenkedtem. Azért Gézával kétszer is készítettem  videoriportot, bár jobban érdekelt volna a Koszta-képük, mint a buborékká fújt Lakos-kapitány ügy.
Pedig újra-temettem őt !  Egy szép tavaszi estén arra értem haza, hogy Vörös Gabi kiajánlott engem Vecsery Mártikának (Simon Tamásné, akkor kisgazda politikus), hogy a temetői emlékbeszédet elmondjam. A fellépésem előtt egy félórányival még volt egy pár jóakaróm telefonon, aki tudta, hogy gépfegyverek vannak a Szeder-temetőben felállítva…  - Nem volt semmi ! Márta felvezető szövege után  Labádi Lajos barátomnak adtam a kezébe a videó-kamerát, és belevágtam. Sajnos elzsibbadt a keze, és letette, de kikapcsolni nem tudta, így a hangomat fölvette a készülék.  Majd dr. Nyíry Sándor ref. Lelkész beszéde következett arról, hogy ő negyvenkilencben miként temette ugyanitt a kapitányt. Sokan voltak ott. Énnekem a rendőrtisztek sorfala tetszett legjobban.
A város nagy rétora, nagytiszteletű Imre Ernő doktor úr is elkérte a beszélyem szövegét, tehát ez volt a legnagyobb sikerem.  Pedig én aztán igazán nem politizálok !  A bor-búza-békességből talán a bor volt rám a legnagyobb hatással. Az egész Lakos-ügylet is elsikkadt közben. Pár éve már csak egy kisgazda-ebédre szűkült az „Aranykalász”-ban. Néhányan próbálkoztunk egy-egy előadással, de a pártelvtársakat csak a kaja, meg a hazautazás érdekelte. Szegény Lakos Géza, és szépséges felesége Klárika azóta sem jöttek rá, hogy amit negyven évig szenvedtek, azt most a polityika ugyan pár évig fölkapta, de jobb lesz vigyázni, mert a gyilkosok unokái azóta meggazdagodtak … Gézáék pedig még mindig rácsok mögött laknak.
A Csillag-Lakos család is ilyen fatális egyedekkel bír.  Először a képzőművészeti gyűjteményben találkoztam Csillag Lakos János századelői festményeivel.  Ágyunk felett lógott a legszebb „Édes álmok” c. vászna, aminek alatta negyedik gyermekemet (első fiamat) végre össze tudtam fabrikálni.  A festőművészt, és társát, Zolnay Gézát még a nyolcvanas évek közepén fel tudtam mutatni Szentesnek, sosem feledett szülővárosának.  A jelentős kismesterek teljes feltárásához szükség lett volna a megyei művészeti előadó támogatására. Őt azonban a sárga irigység gyötörte, így azután a dolog még ma is hátra van …  
Muzeológusi csúcsteljesítményem is Csillag Lakos Jánoshoz fűződik. Ő Szekszárdon lett öngyilkos 1920-ban. Élete utolsó éveiben az ottani gimnázium rajztanárja volt. A rajzteremben akasztotta föl magát. A város kommunista mártírként ünnepelte. Nevét márványba vésték, pedig csak egy nagy humanista volt szegény. Festményeinek utána tudtam menni, és egy valamikor gazdag szekszárdi polgárcsaládtól el is tudtam kérni. De éppen elfogyott minden pénzem, szerencsére a félárú-retour vasúti jegyem a zsebemben volt.  Sosem felejtem, hogy akkor dr. Szabó Géza régész (elkerülő utunk feltárója) épülő házának pincéjében aludtam, és tőle kaptam pár méter fél colos kötelet a festmények szállítására.  Géza a kocsijával fedezte az akciót, a tulajdonosok csak azt látták, hogy betettük a képeket egy kocsiba.  Megnyugodtak hát.  Én meg az állomáson a kötéllel összekötöztem a képeket (vagy ötöt-hatot), és felszálltam.  Bátaszéken, Halason és Kiskunfélegyházán „kötélfékkel” a hátamon meg átszállogattam az estiről az éjjelire, majd a hajnaliról a reggelire. … Szentesre délelőtt tízre megérkezvén (pénztelen) végre egy taxiba betettem, a ligeti múzeumban pedig végre „kölcsönkérhettem” a fuvardíjat.  Az egész úton úgy hurcoltam a drága festményeket, mint valami tollas zsidó a batyuját.  Lagalább olyan büszke vagyok erre, mint amennyire szégyellem.  Mert ezt nem szabad megtenni egy muzeológusnak.  – De hogyha kell, akkor igenis igen !  (Minden dolgommal így vagyok.  – Sajnos.) Nagyon kevés a szponzor, a Jóember. Most is csak kerestetik. Pedig vannak.  Lennének.  Csak félnek !
Két kezemen meg tudom számlálni, hányan adományozták eddig a Múzeumot (a Csallány Gáborról elnevezett Múzeumbaráti Kör által) ösztönző pénzadománnyal.  Kivétel nélkül mindahányan TITOKBAN tették.  Kikötötték, hogy ez nem publikus.  Vagy szégyellik, vagy a betörőktől félnek, vagy nem tudok mire gondolni !  Néhány esetben olyan hihetetlen volt ismerni, és nyomorogva látni azt a 70-80 éves nénit, aki tízezreket hagyott a múzeumra egyetlen feltétellel, hogy soha nem fedhetem fel a kilétét. Egy Amerikában élő szentesi úr, a Kissbálintok széles családi sarjadékából még a nyolcvanas években egy bécsi bankban tett letétbe a mi számunkra száz dollárt. Álljon itt a neve: Z. PETRI Pál (USA Waukesha Oakland Ave). Öt évembe telt, míg egy alkalommal Szűcs Árpi restaurátor barátom úgyis Bécsbe ment, és vele kiváltathattam a csekket. Vett is rajta néhány tubus festéket, amivel azután a Kiss Bálint festményét javítgatta.
A műtárgy-kereskedelem mindennapos érverését az első napoktól kezdve ki tudtam tapogatni. Borbás Miklósnak köszönheti a múzeum, hogy amikor hagyatékokat vásárol, az egyébként tűzre ítélt fényképeket, leveleket, családi dokumentumokat ingyen adja át, ha néha-néha festményt, bútort vagy bármilyen használati tárgyat is vásárolunk nála. Majd húsz éve minden decemberi Miklós-napon felkeressük, és az elkövetkező évre vásárlási tervet készítünk nála. Mindig van egy stampedli kiváló szilvapálinkája. Egy-két handlé akad még a városban, de közel sincsen a múzeum bűvöletében. Nem is szentesi egyik sem. Szívtelen, lélektelen kereskedők !  Borbás Miki, akinek eredetileg asztalos a szakmája,  ……… Erzsikével, aki a kerámiában lett először mesternő, kiválóan ismerik a város óságait. Mostani vállalkozásuk a volt Harruckern utcai Mócz-féle házban a régi polgári erények és értékek teljes feltárásával jár majd…
A múzeumtól elidegenített múzeumbarátok kézről kézre adtak.  Biró Jenő a fegyverek és a festészet okán vitt Kerényi Gézuhoz. Másnap már a postai műtermében fogadott Katona Imre, és harmadnap Tokácsliéknál ültem a nyolcadik emeleten letaglózva. Lassan-lassan megismertem a Fridrich-lányokat. Sziszivel (Massányiné) jószerivel megszerettük egymást, és amíg dolgozott is a kócerájban, a Koszta-fotókat mind vele csináltattam meg.  Kati nénitől (Rágyánszkyné) vásároltuk meg az első fotográfiai műtárgyakat, köztük az egyedi iparművészeti fakamerát. (Ma sincs az országban mása !) Iduskától (Tokácsliné) mindent ajándékba kaptunk, az atyai-anyai barátságukat is.  Szombati Lalit és Safit (Sáfár Antal házfelügyellő urat) még Szegedről ismertem, Sájermann (Solymos) Aurél India-utazó pilóta örök barátságát nekik (is) köszönhetem. Berényi doktor özvegye, Vecseri Katóka egy egész ügyvédi iroda anyagát és egy orvos egész dokumentumtárát bízta ránk. Bár Szegedre költözött, de még a napokban is adatgazdag levelet kaptam tőle a Fekete-Nagy családról, mert olvasta a cikkemet az újságban. (Aki egy életen át volt először egy ügyvéd, majd egy orvos írnoka, annak Szentesről csak titkai lehetnek !) Kádár Józsi alsópárti körorvos úr a Péter Pál-házi gyógyászati gyűjteményét adományozta ide, és gyakran furikázott velünk a dácsiáján ide- s tova bárhova. Egykor még vele fedeztük fel magunknak Mindszent-Cickazug széldarálóját.  Legutóbb az öreg Koszta-tanítvány, kubikos festőt, Gyergyádész Miska bácsit dicsőítettük meg az öregek otthonában Józsi segítségével. Gaál Tivadarné  (Cseuz Márta) néninél a Nagy Cseuz Albumot, és a polgári karácsony konyháját,  Mátéffy Annuskánál (dr. Szánthóné) a régi zenei relikviákat, dr. Sebestyén Mártánál az egész Bugyi István-hagyatékot ismerhettem meg. Érdekes találkozásom volt náluk néhány Hegedűs-festménnyel.  Mint kiderült ehhez Szentesnek semmi köze nem volt, mert Márta néni leánykori barátnője volt Hegedűs Lóna (báró Oldenburg Györgyné) asszony, akinek meg még többet köszönhetünk.  Éppen kitört a temesvári forradalom, amikor életem egyik legnagyobb depónia-leletét szállítottam Szentesre. A budavári Úri utca 15-ben még a lépcsőház is tele volt festményekkel. Hegedűsnek szinte a teljes életművét sikerült összehozni, és először Szentesen, majd a budai Adalbertinum-ban, és végül Vásárhelyen újra bemutatni.  Lóna néni „ajándékáról” Az angyali üdvözlet-ről olvashatni tőlem a „Mókás Múzeum” sorozatomban is.  Hegedűs László „kékhasú” százkoronás bankójával legalább akkora sikerem volt két felvonásban az országos numizmatikai konferenciákon, mint legelőször a Körös-Tisza-Maros Ármentesítő Társulat Horváth Gyula kormánybiztosi Jancsi-bankóival és gödörcéduláival.
A töltésépítő és az ármentesítő műszaki fondokban (összesen kb. 14 folyóméternyi irat) csudákra leltem. Átszálaztam valamennyit, mert a terveket és a térképeket külön állagba rendeztem. A régészetileg megfoghatatlan „Mindszent-bökényi” leletek mibenlétét, az első 1879-esSzentes-teési bányavasú (lóré) árvízi építését, a Napút-festő Csontváry Kosztka Tivadar feltaláló pirotechnikus öccsét, és 1848-as golyószóróját, a nagy zsilipszakadások és Szojka mérnök tragédiáját, stb. stb.  Dr. Kö……né, Szojka Éva asszony  és szabadságharcos felmenői, pl. Vecseri  Lajos gyógyszerész, városi honvéd-egyleti parancsnok hagyatékát mutatták meg.  Cserébe mi kiajánlottuk szakmai közlésre Drahos István orvos-egészségügyi tárgyú életművét. A gyógyászati érzéstelenítés korszakosan humoros metszeteit én ismertethettem a lapokban.
Érdekes adaléka volt a levéltári vízügyi kutatásomnak, hogy egy különleges földmérési munkát, az ún. „ártérfejlesztés” teljes munkarészeit is feltárhattam. A híres-neves Halácsy mérnökök (apa és fia) páratlanul modern hatalmas munkája volt ez a századfordulón. Főalappontjai közül a református templom lépcsőjébe vésett kereszt alakú jel talán még Vásárhelyi Pál mérnök keze munkájára utal. Tudománytörténeti jelentősége a nemrég állandósított Szentes-Szegvár Sáp-halmi Mikoviny Sámuel-féle csillagászati alapponttal vetekszik.
Szomorú sajátossága ennek a páratlan levéltári anyagnak, hogy nincsenek segédkönyvei, és hogy a hatvanas években ráakadt egy régész, aki „csak” levéltári selejtezéssel foglalkozhatott.  A szépen palliumozott időrendben folytonos anyagot „megkettedelte”. Egy doboznyit megtartott, egyet pedig kiküldött a MÉH-be.  Az utóbbiakért Kiváló Papírgyűjtő oklevelet kapott. A matematika finom nyelvén szólva „diszkretizálta” az időfolytonos függvényeket. Két évig szálaztam a leveleket, s közben elenchusokkal láttam el.  Istennek hála, hogy az én kezembe kerülhetett – még így díszkréten is -, mert egy „bölcsész” talán századennyit sem cicózott volna vele.  Pedig ebben voltak az eddig páratlan kubikos „gödörcédulák” is !  Azóta egy árverésen előkerült az 1882-es Horváth Gyula kormánybiztosi fotóalbum, melyet az ATIKÖVIZIG-gel vásároltattam meg, és több mérnökkari csoportkép az „alföld piramisainak”, az árvédelmi gátak múlt századi építőinek emlékét őrzi. 
Külön bekezdést érdemel a kiterjedt Zsoldos-család barátsága, az élén Dódi Bácsival, aki a legtöbb hasznos információt adta nekünk.  Ő bizonyította először számunkra, hogy befogadtak. Általunk elismerték, hogy itt a régi–régi Csallányi Múzeum épül tovább, és még 1986-ban reánk bízta az addig padláson dugdosott Ipartestületi Ifjak Millenniumi zászlaját. – Óriási dolog volt ! – Végre megtört a jég …  Amikor kitettem a tárlatba, mint új szerzeményt, majdnem fegyelmit kaptam…  
A szegedi restaurátorkák „kirándultak”, és meg méltóztatták kifogásolni a zászlót, mint egy új szerzemény soron kívüli kihelyezését.  – Mit tudnak ezek a szentesi múzeumi hagyományokról ?  - Mit tudnak Csallány módszereiről, aki a szentesi népet az adományozók büszkeségét, a hiúságukkal fogta meg úgy, hogy a tárgyak neve mellé kiírta az ajándékozóét is. A dolog hátterében – persze – házi irigység fungált.  A Zsoldos-család igen zegzugos ágai tették lehetővé, hogy Elek Bácsi világkörüli útjának a levéltárba tévedt fotográfiáit újra tartalommal tölthessem meg. Kováchok, Malinák, Mátéffyak, Székácsok, Veressek nyíltak meg adatközlésre.  Csodálatos polgári hagyományok tárultak elő. Engem akkoriban – lehet, hogy a sok gyermekem okán – a gyerekszobák titkai érdekeltek.  Játékok, mesekönyvek, rajzos füzetek, gyermeteg emlékek riportjai készültek egymás után a Zsoldos-telepi házról, a kertről, a kirándulásokról …  Lalóka (Szánthó L.) hangfelvételekkel, magam pedig fotóval és videóval jártam az országot, hogy lehetőleg mindent meg tudjak örökíteni.
Egy új sorozatot indítottunk Bodrits Pistával „Szentesi világjárók” címmel. Elsőnek Zsoldos Elek fotográfiáit és japáni, kínai, stb. ajándékait állítottuk ki a könyvtárban.  Utána következtek dr. Csőregh Éva keleti képei.  Azóta már Erdélyről, Észak fjordjairól és újabban a kelták legendáriumából is állított ki. Harmadjára  Koncz László iparművészetével, s talán legvégül Kerekes István saját maga körüli zárt világáról szólt a „világkörüli” fáma.  Temesváry Kriszta pedagógusi, irodalmi hagyatéka, kéziratban fennmaradt versei okán László Anna segítségével ki tudtuk adni a kérész-életű Szentesi Szépmíves Céh Tíz vers, tíz rajz című lírai füzetét.  Csúcs Ferenc atyamesteri ünnepére, érmeinek és szobrainak vetítésére még futotta az erőből, de többre már nem.
Az amatőrizmus mibenléte okozta a belső feszültségeket. Főként Berkecz Pityu nyögte ennek a súlyát, aki – Tokácslihoz hasonlóan – élesen kritizálta a megyei és városi hatalmasságok rémtetteit. (Hadd ne térjek ki rájuk !)  Életem egyik legnagyobb iniciátori élménye fűződik Pistához. Mi szinte egy napon születtünk, ezért figyelünk egymásra, hogy adott esetben gondtalanul megírhassuk a másik nekrológját. (Az élet ugyanis halálos, a barátság meg kötelez !)  Megtisztelő felkérésére, hogy nyissam meg a „Szent Szülőföld” (Sacra Terra natalis) c. könyvtári tárlatát, örömmel vállalkoztam, de a képek felakasztása és a megnyitás között nem volt időm megnézni.  Gondoltam, lesz benne Kurcapart, Öreg ház, Iskola utca, Szt. Anna templom, Felsőpárti utca, stb.  Ezeket a képeit Pistának jól ismertem még a műterméből. – Majd csak mondok valamit !
Öt perccel korábban érkeztem – biztonság kedvéért -, és mit látok ?  Huszonnégy nonfiguratív táblaképet !  Köpni nyelni nem tudtam, ráadásul valami extrém hülye címek voltak alájuk ragasztva.  Mégis kivágtam magam, mert előadtam, hogy mi egyívásúak vagyunk, meg hogy fogadjunk, hogy van Berkecz Pista zsebében most is egy hatlövetű bugylibicska, a másik zsebében meg egy kutyafasza. vagy macskapöcse- erős paprika.  – És volt !  Pista felmutatta, én meg a tárlatot megnyitottnak nyilvánítottam.  Mindenki meg volt elégedve.
Amikor rádiózni kezdtem, a volt Vízmű berekháti épületében volt a MEDIA-6 stúdiója. (Talán emlékeznek a szlogenre: „ - Hogyha szerda akkor Rózsa Gábor, / - Hogyha Rózsa Gábor, akkor szerda !” A Szegeden élő kis kereszttestvérem még kisebbik fia, Herczeg Tamáska kért föl rá.  Kruzsliczot a fene majd megütötte miatta !)  Odafönt az irodákban már-már befejeződött a cég vagyonának felszámolása, az udvaron meg ott állt lekoszosodva, undorító vasbetonban és hegesztett talplemezek közé tákolva a csodálatos Zsoldos-kút, amit a régi Zsoldos-telepről „mentettek meg”.  Anna-nap következett, egy riportra kivittem Dódi bácsit, aki sokat beszélt Fodor Annáról, a nagy tudású vajákos dédnagymamáról – no meg az ártézi kútról, és arról, hogy ők gyerekek hogyan pisiltak bele…  Ott szövetkeztünk az egyedi ütve fúrt, és forgó lemezek szabadalmával kivitelezett kút fejszerelvényének múzeumi kiállítására. Ferwagner Péter és Juhász Márta összefogásával, Orosz Bálint tervei alapján, (gróf) Návay Sanyi kivitelezésében fel is avattuk a ligeti múzeum előtt. (Kiegészítő táblája még ma sincs készen.)
Oldalakat tudnék írni dr. Aranyi Gáborról.  Lépésről lépésre avatott be minden ismeretébe, és közös munkavállalással adta át nagy tudását a város közel-történetéről. Leírta és leltározta a Péter-kottatárat, felmérte és körbelevelezte Dincsér Oszkár népzenekutató szentesi gyűjtéseit a tekerőlantosokról. Még a szabadságharcos hősök temetőbeli kataszterét is ő készítette el gyermekei segítségével – a betegágyból. Megrokkant egészsége miatt 15 évig leveleztünk – heti három levelére alig győztem egyszer is válaszolni.  A zenei múltunk emlékei mellett egy óriási kottatárra, és csodálatosan gazdag hagyatékára csak halála után bukkantunk. Minden csomag meg volt számozva, tartalomjegyzékkel ellátva, és énnekem megcímezve.  Általa ismertük meg Lalókát is. 
Szánthó Lajos zeneszerző barátunk az első Mambó-magnetofonja óta (kb. 40 éve) gyűjti a szentesi emberek hangját, anekdotáit, kiterjedt családja tagjainak visszaemlékezéseit, és a bemutató hangversenyek emlékeit. Mintegy hat heti időtartamú (kb. 1000 órás) orsós, majd kazettás anyagát másolja hó mint hó és év mint év a múzeum hang-archívumának szalagjaira.  Még megrendelésre is készít egy-egy új riportot azokkal, akikre magától még nem terjedt ki a figyelme.  – Igazi Jóbarát !  (Sajnos túl szerény, és a messzi fővárosban él.)  Vele kerestük fel Budán Hettesheimer Berta nénit, aki nevelőapjáról, Jakó Dezső zeneigazgatóról, és bátyjáról, Jakó Géza keramikusról beszélt. Majd ezek után Nagykőrösön dr. Vecseri Zsiga bácsit, aki a cserkész-zenekari és a kultúregyleti gyűjteményét hagyta ránk. Náluk van az első szentesi művésztelep néhány emléke is, melyet a Zsoldos és Várady családok őríztek meg. Erdőssy Béla festményei szinte csak neki vannak már a Zsoldos-gyári művésztelep idejéből. Schunda-cimbalmán még Farkas Zsiga cigánybandája játszott talán.  Erdőssy-festmények mellett sok Koncz Antal szobrot is őriznek.  Hangulatos belvárosi udvaruk repkényeit a ligeti múzeum és a Péter Pál Polgárház tűzfalai ujjongatják. Özv. Váradyné Őzikétől az 1919/20-as túszbotrányról, mint élő tanútól hallottam először.  Sajnos ennek is óriási legendáriuma volt, de a lényeget dr. Gilicze János makói levéltáros kollegámmal sikerült mégis kihámoznom. Ők a Návay-szoboralakokat is megmentették a vármegyeház előtt.
Néhai Pálffy György kőfaragó mester őrizte meg a leghívebben a szentesi cserkész-zenekari relikviákat. Még arra is hajlandó volt, hogy a Kiskunfélegyházán hátbalőtt és elkapart szentesi főjegyző, Kiss Béla síremlékét ingyen felújítsa.  Különleges „tetemrehívást” rendeztem ott a 75. évfordulón.  A megyei lapba megírtam a síremlék történetét, és a múzeumbarátokkal koszorúzni indultunk …  Egyedül maradtam a koszorúmmal, meg a videómmal.  (A Fogas-Gilicze esküvő esett arra a napra.) A temetőben meg már ordas-farkaséhesen várt rám dr. Gaál Endre, a híres történész professzor, aki az egész létező szocializmusban kanállal ette a hallgatókat. Ugyanis meg mertem említeni a cikkemben, hogy az ő dokumentum-gyűjteményéből és a történelem-szemléletéből is kimaradtak a Kiss Bélák és a Návay-grófok. Vagyis hogy rém egyoldalú (ortodox kommunista) volt, mint „történész”.  Példátlan értékű video-riportot készítettem róla, hogyan hezitál és fenyegetődzik ott a temetőben… Szegény feleségét sajnáltam, aki szentesi lány volt, és ott csitítgatta a profot… Hiába.  Természetesen – hálából - jól alám vágott Szegeden.  Blazovichcsal kell azóta is birkóznom miatta. Kiherélték az első magyarországi fokmérést leíró Liesganigh-közleményemet a Kistelek-monográfiában, és természetesen amíg élek nem számíthatok rájuk, csak ellenemre. Kész: CSAPÓ /- Ennyi !    
Legelső ünnepélyes dolgom volt felmérni a város zenei helyzetét. Tanári és növendék-hangversenyeket látogattam. Akkor még voltak zenés helyek. Megismertem Lehota Lajost, a Kállay-fiúkat, és felgyűjtöttem a cigányzenész hagyományokat. Farkas Zsiga kottáit Borbás Miklóstól tudtam megvásárolni. Az egyik Lehotára meg Vásárhelyen bukkantam rá Felletár Béla barátom segítségével, a másikat meg ismertem még Szegedről, a szimfónikusoknál bőgőzött. Kiváló zenészek voltak.  
Az én hegedűm meg itt száradt a szekrény tetején.  Jóformán csak Karácsonykor vettem elő egy-egy Mennyből az angyal-ra, vagy félrészegen egy Nótás kedvű volt az apám-ra.  De amikor rábukkantam a Péter-házi kamara-kotta kötegekre, mindjárt kerestem a zongoristát, a csellóst, a brácsást, és egye fene egy másik hegedűst is, ha jön.  Több helyen hirdettem, hogy házimuzsikus társat keresek a régi szentesi szerzemények megszólaltatására. Mucsi Kata biológus barátnőm jött elsőnek, és maradt is – remélem – mindhalálig. (A bécsi hegedűmet, és Aranyi doktor brácsáját ezennel ünnepélyesen ráhagyom.) Együtt igyekeztünk felszámolni a gyakorlás hiánya okozta technikai nehézségeinket. Néha kiegészültünk Jutka lányom csellójátékával, vagy egy-két alkalmi beugró hangszeres barátkozgatásával.  De végül is mégis csak kettesben maradtunk Katával… Ő Mozart-rajongóból igazi mindenevő lett, én meg a simulékony secunderia csodáit tanultam meg művelni alatta. Néhány hallgatónk őszinte véleménye szerint a játékunk felér vajmi közös üléssel, ui. látszik rajtunk, hogy mennyire élvezünk blattolni.  Nemrég szekundáltam Győrben Péter Palival is, és nem maradtam teljesen alul őmellette sem.  Edzésben vagyok. Minden hétfőn ötre várom Katát.  Szakadó esőben is képes eljönni. Amíg várom, elvégzem az ujjgyakorlatokat.  („Sáros az út, tudom én azt, / Jön a Katám, érzöm én azt ! …) Csak az a baj, hogy alig van rám egy-egy pásztorórája szegénynek … Mindig fut, lohol vissza a csirkegyárba, mert valami kísérlete két óránkénti kóstolgatásra van beállítva. Már mondtam neki, hogy beülünk inkább a gyárigazgató, Magyar Józsi szobájába hegedülni, de ő ezt elvetette…  Talán botfülű is ez a Józsi !  (Csak azt ismeri, hogy Kukurikú !)
Balázs Árpád Liszt-díjas zeneszerző földink barátságát 60 éves kora óta bírom, amikor megfeddtem őt, hogy miért Szolnokon ünnepelteti magát, amikor mi is itt vagyunk. Azóta ő is amolyan külső zenei munkatársunk lett, és kiváló előadásai emelik a rendezvényeink színvonalát. Nemrég az Aranyi-hagyatékkal bekerült hozzánk azoknak az időknek minden Balázs-emléke is, amikor még nem ismerhettem őt. Összes lemeze, korai kéziratai, nyomtatásban megjelent szerzeményei és egy csomó hangfelvétel. Kántortanító édesapja kórus-dokumentumai, maga és családja kedves kis kegytárgyai, stb. Még a minap is gyűltek a családi emlékek róla és édesapjáról a régi kórustagok hagyatékából.
A Magyar Televízió Vitray-műsoraiból emlékeztem még a szentesi paraszt-csillagászokra. (No meg a lápi Attila-kutatókra is.) Amikor ide kerültem, még működött a „Csillagász Szakkör" a Tóthjózsiban.  (Sajnos nem emlékszem az igazgatójára, de állítólaj jó borivó volt szegény.  Ez a Kuruzslicz meg kifúrta ezt a drága embert, és beleült az útépítő technikusi seggével a székébe bele.)  Aranyos öreg vasutasok, igazi tanyások, és a Szentes-környéki tanyák békés magányába menekült bukott egzisztenciák. Sajnos nem fogadtak be. Pedig ha tudták volna, hogy én földrajzi helymeghatározást is tanultam Rédey professzornál, és a csillagvilág csodáira mindéjtig érzékeny voltam, vagyok és leszek, amíg lehetek.  Csak kályhacsőből sosem fogok teleszkópot gyártani, mint ők. Énnekem (még) megvannak azok a teodolitjaim, melyekkel nemcsak a Hold csatornáit és krátereit, hanem a Saturnus gyűrűit is mindig meglátni.  – Istennek hála, hogy ezeket gyermekeim is mind ismerik, és bármikor meg tudják keresni a csillagos égen …
A Magyar Nemzet Nádor Pista-féle cikkére, mely egy bekezdésében rólam is szólt; jelentkezett Nagykőrösről Papp Erzsébet tanárnő, akitől édesanyja, Gonda Júlia az első szentesi polgári iskola építő-igazgatónője hagyatékát gyűjtöttük föl.  Legkisebbik fia, (kétszer) Papp István még részt vett a volt Polgári Leányiskola alapítójának emléktábla avatásán, mi pedig elzarándokoltunk a Miskolc-fatemplomi búcsúztatására. Gonda Júlia varrógépét valahonnan a Sajó partjáról hoztuk haza Pista bácsival. Ő volt a legkisebbik Kétszerpap testvér, „aki végül is beteszi az ajtót”. Ott voltunk vele végig, hallottuk, láttuk, ahogy keresztyén belenyugvással távozott. Egy iskola és vagy három gyülekezet gyászolta őt. Szentesi Rögöt vittünk a sírjára, melyet Nt. Kádár Ferenc esperesünk Miskolcon szolgáló Nagyfia helyezett Pista bácsi sírjába.. Az ún. 2x Papp-család (nevük és foglalkozásuk okán) relikviái, síremlékük a Szeder-temetőben a nemrég alapított „Petőfi Iskolamúzeum” védelme alatt állanak. Kísérlet ez is a maga dicséretesen kérdéses nemében. Letéteményese Kis-Rácz Antalné, Piti Jolika tanárnő, az egykori szélmotoros molnár, gombaszakértőnk leánya. (Helytörténeti iskolai olvasókönyvünk szerkesztője.) – Vajon most, hogy a 2xPap családból senki sem él már Szentesen, ápolja-e majd a sírját a volt polgári iskola ? Vagy végre a város veszi a kezébe a kegyeleti kötelességeit ? – Aligha !  (Aligha. Megomolhatnak itt Rendszerek. Hihetjük, hogy most már jobbak jönnek.  – Nem jönnek, és ha jönnének is megromolnak hónapok alatt.. Egy régi barátom szerint „zsidópolitika az egész” !  Természetesen nem értek vele egyet. – Ez van !)
Csodálatos iparosok tárták fel egész életművüket.  Nagy Bálint bognármester és neje Rúzsika néni a fia-lányának fogadott minket Gabival. A bácsi teljes műhelyét és dokumentációit, a néni összes textiljét őrzi a múzeum néprajzi raktára – no meg Ópusztaszeren az Erdő Temploma. Aranyos évődésük, Bálint bácsi kopjafa-faragó „receptjei” a géppel dolgozó Pataki Jancsi és vásárhelyi Hegyi Flóri számára a videó-tárunk remekeit képezik. Két felnagyított kopjafa-szobrát még a Hazafias Népfront titkárával állítgattuk fel a múzeum néprajzi raktárának vak falánál. Ha a gazt én ki nem irtom körüle, akkor senki, ui. „úszótelkesek” vagyunk. (Vö. 3. sz. dokumentum !) A tehetséges Nyíry-család is rokon valahogy a bognármesterrel. Az alispánlány-feleséggel Szentesről elűzött dr. Nyíry Géza a fővárosban fejlesztette tökélyre a fafaragást. Bátyja kiváló karikaturista volt Békéscsabán. Egykor, mint „díjazás nélküli gyakornok” megrajzolta a Dönczy-féle „szentesi százak” albumának parafrázisát, a harminchárom gyakornokról – harminchárom példányban. Egyik példánya dr. Kálmán Dezsőtől, múzeumunk nyugalmazott teremőrétől került be a gyűjteménybe. Dezső Bácsi végezte teremőrként a legértékesebb kutató munkát. Amíg vendégek nem zavarták, az összes leltárkönyvekből cédulákra kijegyzetelte, hogy ki, mikor, mivel ajándékozta meg eddig a Koszta József Múzeumot. – Rém tanulságos lista !  Dönczy Ödön vásárhelyi százak” albumára pedig özv. dr. Mátyás Sándorné, Báthory Katalin asszonynál bukkantunk rá, mert benne volt Sanyi bácsi is.  Még a híres vásárhelyi művészeti író barátaink sem tudtak róla. Szenti Tibor néprajzos Jóember Barátunk tette közzé az Erzsébet Kórház lapjában.
Az iparművész Koncz Laci bácsi heti vendégünk volt. Még életében kellett múzeumot csinálnunk az egész lakásából. Beleltározott öröksége társaságában érezte jól magát.  Bútorait és hajókoffernyi dokumentum-anyagát emléktárlaton mutattuk be. Tóni bátyjára, a szobrászra vonatkozó tudását, és a Demeter-sógorság relikviáit is általa gyűjtöttük be. A Péter-házi „szatócsajtó” kis harangja most is érette szól, ha valaki benyit rajta. Vele esett meg először a mi kisöregjeink között, hogy az öcsödi cigányok rátelepedtek. Siratták a sose volt lovukat, hogy éhen döglik. Koncz bácsi kölcsönzött nekik szénára.  Azután felkeresték őt egy éjszakára a najádos cigánylányok is, és „ledolgozták” az adósságot. Így forgatták ki az öreget minden készpénzes vagyonából, amikor végre hozzánk fordult. – Hiába !  (Valahogy megérzik a Pénz szagát !)
Badár bácsi biciklis műhelyét özvegyétől úgy kaptuk ajándékba, hogy a polcoktól kezdve a szerszámokon keresztül a főkönyvig, de még a mozibeli színes reklámokig is, minden raktárra került.  Wellisch alkalmazottja volt ő, egészen a zsidók holokausztjáig, és sokáig vissza is várta a cégtulajdonost. De közülük senki nem maradt életben. A főutcai lakóházukból is pártház lett, így azután Badár bácsi is csak maga űzte tovább az ipart. Tóth Józsi gyűjtő Szegvárról a Mindszent-cickazugi széldarálót, Nagy Péter építész,   a dónáti szélmalmot, Mucsi Laci mérnök a Piti-féle gépesített ún. buff-motoros malmot, és az ezekkel járó összes gondot bízta ránk, no meg a megyei múzeumokra. Kettőt a Történeti Emlékpark és Skanzen őríz, egyet helyben archivált a Pankotai Rt.  
A Tricentennáriumra (1986) hitelesítettük Csallány Gábor 1911. évi  Test-halom feltárását, hogy véget vessünk a Petrák Krónikából elterjedt ún. „Szentesi Csata” hiedelmeknek. Ide is a mágocsi bácsikat hoztuk, mert Szentesen már „nem akadt” igazi kubikos, aki a szerszámot még úgy tudná forgatni, ahogy kell …  Ugyanazon az őszön teljesen egyedül tártam föl Derekegyháza-Kéktó-Rárós középkori templomát és temetőjét. Gabi éppen „igazgató”-képzőn volt valahol Budán.  Csodálatos támogatónk akadt Vancsay György „Aranykalász” téeszelnök személyében. Koratavaszon, már a meliorációs munkák bejárásakor is személyesen kísért minket egy fekete Volgával a területén, és ahogy megjósoltuk és jegyzőkönyveztük, a gyalult úttükör közepében elő is tűnt a templom szentélyének félköríves karéja. Másnap már áshattuk is, mert nem tusolták el a dolgot, hanem szóltak.  (Itt Szentesen talán még három esetben szólt Móra Jóska – ő sem szentesi - de rajta kívül senki más soha !)  Rárósra a múzeumbarátokat is kivittük ősszel autóbusszal. Egy láda almával vendégelt meg minket Gyuri bácsi, a téeszelnök. Felesége meg a petőfis kölkeim tanárnénije.)  Életünk legszebb ajándéka volt !  (Teljesen tiszta volt.)

Csongrád-Kettőshalom gepida teleprészletét is kiköltözve ástuk. Óriási sátrat vertünk egy tanyaudvaron, és a háziakkal együtt étkeztünk. Július közepén kocsonyát !  Volt ugyanis egy homokdomb alá ásott vermük, ami jobban működött egy jégszekrénynél. Csongrád város minden napos közelsége lehetőséget adott számomra, hogy utána járjak az Urbaniczky-Nagy-féle hagyatéknak. Mosonmagyaróvárra vezettek a szálak Mészárosékhoz, és Nagy Árpád teljes grafikai életművét onnan hozhattam haza. Itthon kétszer, vásárhelyen egyszer állítottuk ki. Csongrád eddig még csak nem is érdeklődött iránta, pedig egy szentesi lány ott a múzeum igazgatója !
	Nagy Árpádnak egy leánya (Mészárosné) és két fia volt. Egyikből mérnök lett, és követte apja rajztehetségét, a másikból Dánielből híres grafikus, akinek a rézkarcai, metszetei messze hajazták apja tehetségét. Sajnos már csak az özvegyét, a híresen rátarti Sziráky-lányt találtam meg …………  Őt még látogatták akkor a kisgrafika „szerelmesei”.  Ezek is híres gyűjtők voltak, de csak grafikai lapokat adtak-vettek.  Nagy Árpád, az apa művészetéről mit sem tudtak, így az ő anyaga, melyet még Dániel fia rendezett, ott hevert parlagon. Miután videó-riportot készítettem az özveggyel és eltartóival (!), másolásra kölcsönbe kaptam az életrajzi anyagot. Tovább rendeztem, fotóztam a javát és xeroxoztam a reszlit. Amikor nagy tisztelettel visszavittem, az özvegy és az eltartók nekem estek, hogy miért loptam el a felét !  Hiába magyaráztam, hogy csak „kiteregettem” a félbehajtottakat, és hogy időrendbe raktam a többit, pénzt követeltek a „káruk” fejében.  Amikor farkafelvágva távoztam, az özvegy még meg is átkozott !  Azután még évekig kaptam a híres gyűjtők (jogászok és hatalmasságok) zsaroló leveleit, s ebből egy életre megtanulhattam, hogy csak tételes lista ellenében veszek valamit át akár megőrzésre, akár feldolgozásra !  Nagy Árpád dolgait itthon kétszer, no meg még Hatvanban és Vásárhelyen is bemutattam. Moldvay Győző a Délsziget-ben adott helyt egy rangos közleménynek. A Drahos Istvánnal vívott grafikai párbajáról évkönyvcikket írtam, csongrádi vonatkozású dolgait pedig a Tisza Galériában mutattam be.  Ötvösművészetének kallódó relikviái mostanában kerülnek elő, mint pl. Gyarmati Lászlö (szentesi születésű) vásárhelyi mérnök hagyatékából, illetve a Fridrich-Tokácsli hagyatékból.  Erdős Péter vásárhelyi festőművész és néhai édesanyja, Kolumbán Róza néni még további Nagyárpádi bemutatókra sarkalltak. Nekik köszönhetem az öreg vásárhelyi nyomdász barátom, Kiss Sándor ismeretségét is.  Almássy Gyula Béla költészetének örökítője, Tornyai János, Endre Béla és Kiss Lajos (a Tata) baráti körének jelese valami olyan különöset közvetítettek számomra, amilyenre Szentesen is már csak nyomokat találtam. 
Vásárhely művészeti múltja és jelene között szakadéknyi különbség van.  Ezt a szakadékot dr. Dömötör János barátom tölti ki teljes személyiségével, és áthatolhatatlanul.  Énnekem többször is sikerült áthajtani rajta. Tiszteljük egymás köreit, én elismerem, hogy a Dombon ő az öregebbik bika, aki már nem futkos le a völgybe a hölgyek után, de bizony rászámoltam már néhányszor, hogy a szocialista kori megyei művészet-diktátum idején milyen sok kárt okoztak Szentes képzőművészetének.  – Hogy mekkora vákumra leltem én itt 1983-ban ?  Drahos István fametsző grafikus ex-librisművészt még a hátralevő életében porig alázták. Özvegye, Vrana Ilona textilművészetét nem ismerték el. A két élő kortárs alkotót, Katona Kiss Ferencet és Tokácsli Lajost még időben egymásnak ugrasztották.  Gácsit akarták idehozni, mint ejtőernyőst. „Szerencséjére” ebben megakadályozta korai halála, azután jött Kéri és neje. Fel a piros palota legtetejére !  Helyből elidegenítve a várostól. Nem is győzték cérnával sokáig. (Vörös Gabi passzolta el nemrég a műteremlakásukat. Akkora volt a rezsije, hogy azt csak egy színesfém- és olajszőkítő-ügynök bírta volna ki, nem pedig egy művészházaspár.)  Azután jól elgazdálkodták a Katona-Kiss-Túri alapítványi vagyont is.  Kótyuk Pistának meg lakást adtak a Tyúkpiac fölött. Barna csomagolópapírral árnyékolta be az ablakait, mert annak meg csak arra tellett, és hazajárt Gyálra aludni …  Milliós veszteségek forintban, és kifejezhetetlenül nagy kár a művész-lelkekben. A megcsalt „jöttmentekében” ugyanúgy, mint az itthon nyomorgó senkik tudatvilágában ! Dömcsinek ebben katalizátor-szerepe volt, Tokácsli ezt átlátta, megszenvedte, de jó keresztény módjára – most halálában – megbocsájtott neki.
Sajnos az ún. „ásatási pénzek” elsorvadtak, a Szeged-Szentes távolság polarizálódott. Mi csak-csak beugrottunk Szegedre, de ott csak annyit tudtak rólunk, hogy fent, messzi-messzi a gyepüs északon, valahol a megyehatáron vagyunk. Kocsi nélkül el se indultak ide. Nekünk meg soha nem volt kocsink… Tóth Istvánnak hívják azt a szegedi muzeológust, aki busszal is eljött hozzánk, s mi több még itt is aludt a könyvtárban. A húsz év alatt ez egyszer fordult elő. (Meg is lepték éjjel a denevérek !)
	A Széchenyi-ligetet a kezdetektől fényképezem tavaszban-nyárban, őszben és télen.  No meg különös alkalmakkor, pl. ha kidől egy fa, vagy ha érdekes esemény van benne.  A dendrológiai (faszaki) felmérését is elvégeztem a hatvanas évek alapfeltárása után. (Valamikor erdőmérnök is akartam lenni. Ismerem a lombos fákat és cserjéket.) Naponta a ligettől térünk magunkhoz, pl. amikor pitymallattal hangicsálni kezdenek, majd nagyzenekarrá lesznek benne a madárkák. A május-esti csalogány egy szerelemfakasztó énekes! Télen is etetjük őket, az ablakokba akasztott faggyúval. Ha elfogy, bekopogtatnak érte.  Estelente, vagy rekkenő délben is élvezet a ligetbe belebiciklizni, és öt-hat fokkal száz méteren kellemesen megenyhülni.  Magyar Marikát is a Ligetnek köszönhetem. Segítettem a szakdolgozatát, és hálából megmaradt a múzeum szép kertészlányának. Éves- és távlati terveket készített a Péter-házi díszkert és az udvar rekultiválására.  De nem röstelli a kemény fizikai munkát sem (pedagógus fizetését egyébként is fóliában egészíti ki), és sarabol, metsz, dugványoz… Én meg ahogy nézem az ablakból ki-ki kikívánkozok hozzá egy kicsit segíteni. Alig győzöm talicskával, úgy teregeti a tőzeget. (Férjhez kéne adni !)
Széchenyi István bicentennáriumára több kiállítást, egy szakmai kötetet, és alkalmi kéziratos mélyfúrást szerkesztettem.  Katona Tamással adtuk elő ünnepi tudományunkat az alkalmi tanácsülésen (vagy közgyűlésen ? – már nem tudom). Azt hiszem megálltam a helyemet. Huszár-ügyekben is mindig támogatott, de csak mostanában, keresztapám (Nagy Hugó feltaláló, repülőgéptervező) halálakor egyeztettük, hogy bizony ismer engem születésem óta. Kollegák voltak az első kerületben.  Abban az évben (1993) készítettem a Széchenyi-ligetről, születéséről és múltjáról egy sikkes kis dokumentumtárlatot a Ligeti Játszóház (volt Úttörőház) folyosójába.  Labádi Lali pedig megírta a ligetet, énrám maga Széchenyi István jutott, mind a három szentesi látogatásával. Végre az eredeti szakmámban, a kartográfia-történetben kutathattam !  Vásárhelyi Pál mérnök munkái, családja és özvegye szentesisége, és végső soron kedves katonacimborám – kézdivásárhelyi Vásárhelyi (Öcsi) Béla szülész-nőgyógyász rokoni szálait is sikerült 1846-ig vissza-újongatni Szentesen !
Széchenyi kapcsán aktív kultúrtörténész, gerontológus orvos-barátra bukkantunk a fővárosban. Dr. Vértes László barátunk több előadását itt tartotta, és ővele, meg általa is tudtunk egy-egy újabb lépést tenni dr. Bugyi István sebészprofesszor, kórházigazgató hagyatéki ügyeiben. Sajnos ez egy olyan ügy, ami már nem kecsegtet sok sikerrel, pedig egy időben még Antall József miniszterelnök (az Orvostörténeti Múzeum ex igazgatója) is támogatta – hiába. Dódi bácsi csinálja (?), dr. Papp Zoltán barátunk is megírta, csak a relikviák kopnak – immár 1983 óta !
Szegvár kastélyát öt éven keresztül ástuk, a műemléki felújítással párhuzamosan.  Régi térképek alapján a lehető legpontosabban sikerült kitűznöm az elbontott Jagelló-korú Dóczi-Károlyi kastély maradványait a föld alatt.  Minden nyarunk ráment 1988-93-ig, viszont a gyermekeink kitűnő vakációs lehetőséghez jutottak általa. Szegváron majdnem annyi jó emberünk, adakozó múzeumbarátunk támadt, mint korábban Mágocson, majd Csongrádon is. Munkánk viszont befejezetlen maradt. Óriási szakmai szégyenünk, hogy a politika éppen a legszenvedélyesebb, a legeredményesebb, és talán a legfontosabb feltárásunkat nem részeltette (1994-től) támogatásban.  Ez van.  A falumúzeum egy kis szobája őrzi a „Szeg Vár kövei és vasai” c. kiállításomat. A többi kint rohad, életveszélyesen nyitva hagyott, beázott szétfarigcsált szelvényekben. Még a betöltésükre sem kaptunk lehetőséget !
A Károlyi-grófokat is Szegváron ünnepeltük meg. Antal és Lajos jöttek el szépapjuk, Sándor kastélyának feltárását megcsodálni egy ásatási nyílt napra. Sose felejtem el, hogy a program szerint a volt megyeháza előtt köszöntöttem résztvevőket. Lehettek vagy ötvenen.  Természetesen dr. Nóbik polgármester elé vettek a grófok, mint építtetők megszólítását.  Fél órán belül vagy félezren tolongtak az ásatási szelvények körül, fent a padlástéri vetítésen, meg a falumúzeumi tárlatnyitón, mert azt hitték a derék szegváriak, hogy visszajöttek a grófok !  (Trogmayer Ottónak is leesett az álla, és akkor írt is nekem egy őszinte dícséret-félét, amit Vörös Gabi a Békésszentandrásról Szentesre induló, Hármas Körösbe betaszított alumínium-csónakban állva olvasott fel, mint Assisi Szent Ferenc – járva vizek felett, és a madarak is hallhatták.  Sajnos elázott, így nem tudom ide rekonstruálni. – Higgyék el !  Antal gróf Pestről viszahátrált Bécsbe, de néha levelet váltunk, Lajos gróf meg minden évben meglátogat minket is. (Még nem tudtuk visszaadni neki a megtiszteltetést, mert Braziliában él, ott vadászgat immár 76 évesen.)
Bubla Kálmán (Kamus) a platós kiskocsijával mindig segített rajtunk. Igazi múzeumbarát volt már az Átkosban is, mert minden évben egyszer ingyen fuvarozott minket.  Az sem feszélyezte, hogy ilyenkor – mondjuk – Győrbe, vagy Nyíregyházára mentünk képekért, bútorért, vagy bármiért. Amit éppen akkor kellett.  Összetartó nagy családját, kiváló szüleit korán megismertem. Ikertestvére geofizikus-földmérő, akivel évekig együtt kapkodtuk az ampát az olajiparban. Lócsíszár-tanár Jancsi bátyja egy időben nálunk pátyolgatta az ifjú múzeumbarátokat, azután elköltözött Szentendrére, mert itt a ligeti csézajáratot nem pártolta a város valamiért … Sajnos még mindig taszítja a város saját tehetségeit.  Ennek a Jancsi-gyereknek is mennyivel jobb volna itthon.  Valami oktondi köztisztviselőnek a ligeti lószar okán kételyei támadtak Jancsiban.  Elment hát Szentendrére, és ott kocsikáztatja az amerikai özvegyeket …
Vasutas apám emlékére még jókorán felfogtam a levéltárban a „Kunszentmárton-Szentes” helyiérdekű vasútépítés 1887-ből származó terv- és iratanyagát. Az évfordulóra nosztalgia-menetet és kiadványokat készítettem, és a múzeumban is rendeztem egy rangos emlékkiállítást. Fogas Pali volt segítségünkre, akinek a bátyjával, Zolival kollegák voltunk az olajiparban.  A dolgot önállóan is megismételtem 1993-ban, a vasútvonal folytatását jelentő Szentes-Hódmezővásárhelyi szakasz centenáriumával. Ekkorra már minden állomásra figurális emléktáblák is jutottak, a nosztalgia-vonaton pedig fúvós zenekari kíséretre került sor.  Szánthó Lajos barátunk alkalmi fanfárzenét szerzett, amivel a be- és kigördülő szerelvényt köszöntötte a zenekar. A repertoárjukat pedig kiegészítették vagy egy tucat „vonatos” népdallal. – Jót ökörködtünk !  Énnekem pedig meggyűlt a bajom az élő vasutasokkal.  – De kinek nem ?
„Hálából” előadtam nekik az 1904-es vasutas sztrájk helyi történéseit. Történelem van abban is, ahogy a  Megy a gőzös, megy a gőzös-t éneklik ! 1904-ben úgy énekelték, hogy … Boszniába !  A kanizsai változat, ahogy most mindannyian ismerjük, bizony már csak Trianon után terjedt el. Amikor ezeket Vásárhelyen, az Alföld-fiumei vasút 125. éves ünnepén előadtam – éppen egy jelenkori vasutas sztrájk volt készülőben -, csak ültek a megszeppent vasutas főmuftik, és a fogukat szívták !  Nagy érzés volt.  Jó emberünk nekünk a csomorkányi torony alatt a szentesi születésű Novák Imre polgármester-helyettes. Eljött minden vasutas rendezvényünkre, és nemcsak hivatalból, hanem jó barátként (múzeumbarátként) is mindig velünk tartott.  Ezt a múzeumfaló Rapcsák Andrást is szépen lassan fel fogja őrölni, mert óriási türelme van…
Kortárs művészek barátságát és adakozó jóindulatát élvezi a múzeum. Dr. Drahos István, aki életében grafikus-exlibrisművész édesapja és textilművész édesanyja menedzsere is volt, kétszer rendezett nálunk kiállítást.  Nagy Árpád (Drahos barátja) ötvösművész teljes grafikai hagyatékát leányától, Zolnay Géza festőművész egész dokumentum-gyűjteményét a budavári középkori kőszobrok feltárójának, dr. Zolnay Lászlónak a hagyatékából, az özvegyétől bírjuk.	Kegyetlen halállal fizető naív festőnőnk, Bődy Mária, dr. László Gyula professzor ifjúkori művész-barátnője rendszeres vendége volt estéli vacsoránknak. Egyszer két napra is ottfelejtette magát a múzeumban. Tehette, mert elhozta a kedvenc kutyáját is, Fifit. A Dési-Huber grafikák egy jelentős válogatását Papp Teréz szürke nővértől kaptunk ajándékba.  Valamennyiükről színes video-riportot készítettem még életükben. Kerekes (Guriga) István épületszobrász úrral évekre összenőttem. Sajnos nem tanultam a példájából, hogy ez a város kiöklendi a tehetségeit. Az akarnokokat, és az áldozathozókat. Szegény Pista bácsi „cuccai”, mint valami szemét, úgy hullottak az ölünkbe, pedig az öreg még polityizálni is elkezdett, hogy a szobrait elsüsse valahogy. Koncz Antal művészetének ő volt az első feldolgozója Szentesen. Meg is gyanúsították, hogy ellopta csak …  A tűrhető dolgaiból emlék-kiállítást csináltam, az életművéről kis katalógust adtam ki.  Sosem felejtem Rozoga (Horváth László) tanár urat, aki komolyan megfeddett, hogy egy ilyen besúgó büdös komcsira költöm az adófizetők pénzét ! Igaza is volt, meg nem is. Rozoga egy látnok Szentesen: - a Selye-Szabó őrületről is ő rántotta le először a leplet. (Vö.: A lóvátett város, kb. 1981) 
A naivokat sem kerülhettem el. Gyergyádész Misi bácsit, akiből még Koszta akart kubikos-festőt csinálni, már olajos koromban megismertem, amikor a történelmi Várhát után jártam Felsőpárton (1977). Kurcaparti földkunyhójában fogadott, szalonnával kínált kérges tenyeréből, és felkísért a cserepektől  hemzsegő dombra. Hálából segítettem neki bengészni a kukoricakombájn után. Az öreg libákat nevelt a Kurcában.  Akkor jártam először a Koszta-tanyában is. Szazánszky, aki később, mint a város felkent Koszta-tanya kőmíves-bérlője még viszonylag normális volt.  Legközelebb a Munkás utcában kerestem fel Miska bácsit, és elbűvöltek a színei. Bukolikus frissességét a 85. szülinapján még meg tudtuk ünnepelni az Öregek Menhelyén Szebellédiné Annuskával. Az öreg kubikos magyar ortodox volt, és megígérte, hogy megfesti a múzeumnak Szent György lovagot. Bírótól, Katonától és Tokácslitól szedtem össze hozzá egy csomó használt tubust, meg szerszámokat. De az öreg nem tudott megmaradni a jó meleg, napfényes otthonban.  Amint megfürösztötték, és vacsorázott egy jót, ment vissza a csillagfényes földkunyhójába a Kurca partjára. Az Ilonka kocsmában találkoztam vele hetente. A füle csupa vér volt, én meg tréfálkoztam vele, hogy vajon melyik menyecske miatt próbálkozott a borotválkozással.  – A patkány rágta meg ! – és legyintett. 
 Hankó Lacit, aki nyugdíjasként kezdte a festést, mert addig „csak” fotózott Nádor Pistáéknak köszönhetem. Viszont mint bárzongorista is kiválóan beilleszkedett a Tiszti Klubba. Erőszakos volt, mint én, így azután kerültük egymást. Sokat vitatott kérdés lesz Szentes műtörténetében, hogy ezzel a sok önjelölt festővel mit fog kezdeni az Utókor. Ma is helyet adok bármelyiküknek, ha októberig jelentkeznek, és kiállítási tervbe (és költségvetésbe) vehetem őket a következő évben. – Alig jönnek, pedig Bodrits Pista kötete teli s teli van velük. (Sajnos összekeverte a képző- és az iparművészeket.  – Nem baj !  Hiszen melyik magyar város készített már katasztert élő tehetségeiről ?  Azt hiszem egyik se.  A fellajstromozottak minden rendezvényünkre külön meghívót kapnak, és az őszön felkérést a tárlatrendezésre. Azt hiszem, igaz a mondás, hogy kutyából nem lesz szalonna. Tokácsli Lajos ennél keményebben fogalmaz(ott) velük kapcsolatban, de tekintettel az Öreg Mester díszpolgári renoméjára, hadd ne idézzem őt. Erről jut az eszembe, hogy kiváló előadást tartott a giccsről, melynek ellenében ő már a negyvenes években hiába farigcsálta szét majd minden energiáját.  Sajnos a gazdag polgároknak Szentesen jobbára a giccsek tetszenek. Hankót jobban veszik ma is, mint Tokácslit.
Régen se volt másként. Hiszen én megkutattam, hogy festett itt már Csúcs Lacika is, egy korán elhalt gazdag földbirtokos sarj, ecsetet fogott itt Krisztiáni István és Lantos Iván sok-sok tanítványa. Még Munkácsy Mihály is „felfedezett” Szentesben egy gazdag tehetséget, és az Akadémiára be is juttatta. Csakhogy a fiatalember elzüllött a fővárosban …  Király Angyalka kiváló textilművész volt, de sohasem lépett ki a rokoni körből. Nem dolgozott kiállításokra, „csak” ajándékozásra.  Amikor pedig a megélhetését szolgálhatta volna vele, akkor a kézműipari szövetkezet „politikai” okokból mellőzte szegényt. Ihász Mária ápolgatta haláláig. Tésikné Knotik Márta szegedi muzeológus kolleginám  is felfedezte magának a fotóalbumait. Angyalka bevonult a város irodalomtörténetébe is, mert múzsája volt egy tehetséges tanárnak …  Végtére is a kortársakkal sikerült találkoznom, és sokuknak még életükben meg tudtam csinálni az első tárlatukat …
Csak Terney Bélát késtem le. Hála a néhai főépítész mérnök-barátomnak, Béla bácsi egyetlen fiának, Terney Lacinak! Még időben fel tudtuk dolgozni Béla bácsi teljes grafikai-festői és rajzpedagógusi életművét. Azóta mindegyiküknek megrendezhettem a post-humus életmű-tárlatát. Nagy segítségünkre volt ezekben dr. Csőregh Éva kandidátus,  a Képzőművészeti Főiskola Vizuális Tanszékének adjunktusa. Éva a legjobb barátnőm lett. Matrózblúzos önarcképe alatt alkotok immár vagy tíz éve. Derzsi- és Terney-ügyekben a legautentikusabb forrás volt, kíváló műérték-ítélettel. Sokat tanultam tőle. Sajnos Drahost valamiért nem kedveli.  Festeget, írogat, életművének rekvizitumai a múzeumban gyűlnek.  Mindegyik kortárs művésznek  meg tudtam rendezni az első szentesi tárlatát.
Egyetlen kivétellel: Katona Imréével. (Egy nagymágocsi téli tárlatot kivéve.) Ővele a halála után furcsa kutya-komédia támadt.  Talán még Katona Kiss Ferenccel is, de ezeket már a működésem extrém „eredményeiként” kezelem. Felébresztettem a „gyűjtögető” polgárok alvó értékítéletét, s ezzel együtt feltámasztottam a szentesi művészek elvesztett becsületét.  Magamnak köszönhetem, hogy a helybeliek (momentán épp a rosszabbik fele) üzleti szándékait élheti ki a holtak kisajátítása által.  – Nem baj !  (Csak közben az igazi relikviák, a fotók, a kéziratok, vázlatok, könyvek, stb. tűzbe hajíttatnak.)  Imre emléke itt van közöttünk. Őrzik a videoszalagok, a posta udvarán készült műtárgyfotók, Tóth Attila művészeti író leltára és szakvéleménye, Beszédes Zsolt barátunk Katona-relikviái, s ki tudja még majd megérjük-e, hogy a Postamúzeum és mi is, a közgyűjteményi letéti hely is megkapjuk azt, ami Imre művészetének illendő. Egy „Manyika” ül rajtuk. Remélem jóhiszeműen. Az emberi butaság ui. határtalan tud lenni.
Váci Imre kiváló érmész életműve is feldolgozatlan. Letelt a gyászév, és a család nem közeledik műértő ítészhez.  Videofilmemben foglalkoztam a grafikáival is. Talán egyedül ő volt az a helyi tehetség, aki érzékeny volt minden rendezvényünkre. Kováts Károly festőművész és Csúcs Ferenc szobrász emlékérmeit is elkészítette, és az első példányt a múzeumnak ajándékozta. Hetente-havonta volt a vendégünk. Érdeklődött a művészettörténeti szakirodalom iránt. Rendszeresen elláttam a legszükségesebbekkel. Egyszer majdnem fölvittem a dolgait Pestre, a pedagógusok Fáklya-klubjába. Éppen akkor bontották ott Csúcs Ferencünk és dr. László Gyula közös tárlatát. Imre betörhetett volna az éremgyűjtők érdekszférájába.  Valamiért megsértődött.  Azt hiszem, hogy neki is meg kellett volna fogni néhány könnyű posztamenst… - Nem tette.  Csergő Jutkáék busza meg nem várt rá.  Akkor még nem tudtunk a végzetes betegségéről …  Katona Imre büsztjét sem tudta már elkészíteni.
Temesvári Krisztát a mindennapos óvodába-menet, s -jövet közben ismertem meg a Beloiannisz (Szent Imre herceg.) utcában. Csodálatos kovácsoltvas rácsos kapuja előtt találkozgattunk, sokat beszélgettünk.  Hirtelen halála megakadályozta, hogy egyszer be is invitáljon. Megint csak Kádár Józsi közvetítésével, akinek a gimiben osztályfőnöke volt, illetve sógornője, özv. Temesvári Lajosné és Kovácsikék jóvoltából kaptuk ajándékba négy koffernyi kéziratát, fotóit, leveleit és milliónyi publikációját. A néni élete végén 12 magnókazettára mondta élményeit. Felolvasta kedves verseit. Ehhez az Utókornak szóló hangos üzenethez hasonló talán még egy másik magyar múzeumban sincs !  Egy órányit a MÉDIA-6 rádióban sikerült leadnom belőle, amikor a „Telihold” c. éjjeli műsoraimat már lejmra (ingyér) csináltam. Hatvan évesen ment nőül Molnár ………….. gazdász, expolgármesterhez, aki közben megvakult. Kriszta néni látta el a vak embert vagy taz éven át a haláláig.  Csak azután kapta meg a magnóját…  - Szent emberekre leltem Szentesben !
A huszárokba jókorán belebolottam, mert a Zsoldos-család kutatása során eljutottam farádi Veress Sándor lefokozott, rangját vesztett százados úrhoz, aki feltárta előttem az 1941. június 18-i szabadkai bevonulásuk részleteit. Ezeket az eseményeket a levegőből már ismertem, mert a vásárhelyi levéltárban én rendeztem a legéndi Bibithy Horváth László  légi felderítő őrnagy hagyatékát.   Sanyi bácsi – ráadásul – ötvenhatos nemzetőr parancsnokunk is volt, így azután kézről kézre adtak a huszárok, és vagy százötvenet megismertem. Riportokat készítettem velük, fényképeket, emléktárgyakat gyűjtöttem tőlük. Még az 1944/45-ös utolsó honvédő harc hadinaplóját is megszereztük. Hála az egykori szentesi hadiárvának, Ambrus József huszár főtörzsőrmester, a 2/I. Árpéd Fejedelem Huszárosztály írnok úrának, aki negyven éven át dugdosta a fél köbméternyi hadi-okmányt !  A laktanyában készült belőle kiállítás, a minap volt nagy ünnepe. Sajnos egyre több temetésre járunk, de az érdemesülteknek a katonai tiszteletadást is meg tudjuk adni.  A szám íze mégis keserű, mert bizony ezeknek az öreg legényeknek azon a kis oklevelecskén, meg az alkalmi tiszteletadáson túl bizony semmi sem jutott. Csalatkoztak bennem is, mert szegények azt hitték, hogy a múzeum tehet értük valamit.  Kárpótlás-félét remélhettek talán …  (Sem az Antall-  sem az Orbán-kormány nem törődött velük. A következő meg már nem talál életben magyar huszárt. – Szégyelljék magukat !)
Aranyosak voltak az élő öreg-huszárok.  Meg még intelligensek is.  Hogy ne zavarjanak a munkámban, nem jöttek soha munkaidőben.  Be se jelentkeztek. De szombat-vasárnap, amikor takarítottunk, vagy főztünk volna rendszeresen megleptek minket.  Mivel Vörös Gabi (kisebbik) vállalásába beletartoztak volna az aranyos öreg bácsik is, a konyhában fogadtuk őket.  Miközben pucoltam a krumplit, Gabi meg keverte a rántást, Józsi bácsi ott billegett köztünk – le nem ült volna, hiszen csak „egy pillanatra” ugrott be hozzánk -, és közben meg-megállt a macska farkán.  Kis Picziny, a nagy roszdavörös kandúr meg vernyákolt eszeveszetten, de ő se hagyta el a konyhát Józsi bácsi miatt, hiszen csirkebontás, meg ilyesmik voltak folyamatban.  Vörös Gabi egy előzékeny alkat. Csak csendben jegyezte meg Józsi bácsinak, hogy szíveskedjen lelépni a macska farkáról …  (Józsi bácsi Szabadkán kapott légnyomást a bombázáskor.  Azóta hebeg, és gyakorlatilag süket is, de nagyon szeretjük.)
Az ürömből való még az is, hogy egyedül a múzeumnak volt (van is) egész naptári éves műsora Szentesen.  (Pl. lásd a 4. Képet !) A városi műsor májusban áll össze, és nagyon pötyögős.  Él itten egy kultúrfárosz, aki rendszeresen  „rászervezett" a múzeum műsoraira.  Pedig ún. első viziten fogadtuk, és voltunk is nála.  Semmi jót nem jósolt nekünk a városban. Prófétaként jelezte, hogy Szentes minekünk csak ugródeszka. Ennek most már tizenhét éve, és még most is gondoskodik arról, hogy semmi elismerő szóban ne részesüljünk általa. Még a rádiójából is kihagy minket, mert annyira következetlen.  Pedig énnekem még katonacimborám is volt…   (Majd megpukkadt a médiás műsoraimtól !  Bíborvöröses barna is maradt tőle a feje.)
- Sose felejtem Juliska Nénit !  Amikor már vagy tizedik éve volt kénytelen májusban meghallgatni, hogy mik az éves terveim, a fejéhöz kapott: „- Ha még egyszer megtudom, hogy valami halott költő, festő, szobrász, vagy cirkuszos száz éve született Szentesen, hát kiütést kapok !”  Pedig mindig megtudhatta időben – jóelőre.  Így lett Nádor Pistának (Palatinusunknak) és énnekem dísz-sírhelye Szentesen.  Amikor Kováts Károly festőművész és neje Szeremlei Emma közös sírhelyét egy új Váczi-domborítással és széles összefogással áthelyeztük a megszűnni látszó Felsőpárti katolikus temetőből a Kálvária-temető díszsírhely-sorába, akkor megkaptuk tőle, hogy:  „-Jut még majd hely ott maguknak is !”
- Hát köszi ! – de énnekem van három is Szegeden. Mindkét családomnál; egyik Dankó Pista mellett, másik Tömörkénytől és Mórától alig egy kőhajtásnyira, a harmadik meg Dózsa feje közelében, az olajipar hőseinek sírsorában, az Alsóvárosi temető olaj-bokorfúrásai mellett. Kényszerűen kellett kisajátítani, hogy megindulhasson a bokorfúrásos kitermelés. (Be is aranyozták akkor a Ferencesek templomának toronygombját, meg a Fekete Mária képének keretét a barátok !)  Ha pedig már temetkezek, akkor bár szeretnék én is koporsósan, hiszen az általam kibontott vázak százának tartozok azzal, hogy én is kitegyem a porhüvelyemet hasonló bántásoknak, de gyakorlati okból nem teszem.
Most pedig végrendelkezem. Tanúim legyenek e kötet menedzserei: Makra Zoltán ás dr. Molnár Gyula. (Remélem nem tartanak bolondnak.) Az én hamvaimat pedig Szentesen, a Felsőrét 23. sz. ingatlan déli, Szentes felé eső verandája előtt tessenek szétszórni – egy illendő halotti tor keretében (a menü, a kedvenc ételem: nyáron rizses lecsó kolbásszal, télen krumplis tarhonya ócsó kóbásszal, vagy esetleg őszön, amikor hullanak a legyek is, szilvás gombóc legyen schupf-nudlival).  Ott ahol az elmúlt tíz évben minden hétvégen, szombat estéken oly jól éreztem magam olajos pufajkámban (nyáron a szúnyogok, télen a fagy miatt) a ház előtt ülve, rádiót hallgatva, vagy éppen elrévülve … A szemem világa is ráment a sok keceli kannás borra ! Bizony olykor-olykor nagyon jól esett a város fényeit, a piroslámpás, sokemeletes tévétornyot és a csóválódó disco-reflektorokat legalább 6 kilométeres távolból nézni.
	Miként Koszta is, előbb csak hallottam a hídon átdübörgő, vagy az Ilonka-kocsmánál sípoló vonatot, s csak később láttam meg. Követtem a szememmel majd hét percen át, és mindig tudtam hány óra: „ - Ez most már a huszonegy-ötvenötös. - Úgyis csípnek a szúnyogok, ideje bemenni ! „ A gyerekek épp befejezték a kártyacsatát, és anyjuk most is Benedek Eleket olvas majd nekik gyertyafénynél.  – Nagyon szeretem !  Elsőnek alszom el rajta …
- A tanya !  Úgy terveztük, hogy ha megöregszünk, majd kimegyünk oda lakni.  Míg hetente jártunk bele, hatszor rabolták ki. A rendőrségen heteket, a bíróságon napokat töltöttem a Törvényt tisztelő fekete ruhámban.  – Hiába !  Most hetedszer is kirabolták. Ilyenkor az összes dunyhát és párnát fölvágják. Valami tébolyult azt hiszi, hogy Rózsa Gábor a libatollban rejtegeti a pénzét ! Pedig igazán nincs benne semmi.  A berendezés is szerény: egy-két dikó, kevés ágynemű, pecabot, meg bogrács. Kezdetben volt egy ladik is, és voltak befőttek, és volt sok-sok könyv is …  Egy öreg talicskát a veranda elé állítottam. Árvácskák lettek volna benne, ha el nem tolják.  A kút fölé gyűrűt állítottam, mellé egy víztartályt, hogy onnan tudjak locsolgatni.  Azok is eltűntek.  
Iszonyatos nép lakik itt.  Pedig milyen csuda-holmikat találtunk a padláson a régi tulajdonosok, a Ruzs-Molnárok és a Bazsók, no meg a Szamosköziek birtokából ?  Báli meghívók a húszas évekből, ahol a tanyasiak voltak védnökök !  Stabil szivattyú-motorok gépkönyveit, mert már 1920-ban leváltották a lovakat a vízikeréktől !  Éves vetésforgók terveit a lamellás árasztásos gazdálkodás kis vízvezető töltéseinek hálójában. Irkákat és tankönyveket, hiszen a gyerekek innen jártak iskolába a harmadik dűlőbe, az ún. Mentett rétibe ! Piaci főkönyvet az eladott és vásárolt holmikról. A szerszámos telistele a széles gömbölyú fejű bulgár-kapákkal, kacsoló ollókkal, gyükerező ásókkal, miegymással: nem is ismerem őket ! Hátul a nyoszpolyás több gyümölcs-fagyit ad télen a kölyköknek, mint amire nyáron vágynának.  A birsalmás és a többi öreg gyümölcsfa több tüzelőt ád a kemencébe, mint amit be tudnánk hordani ! A tanya a mostani „megyei” létünk legnagyobb vesztesége !  Immár két éve nem jutunk ki odáig …
Iskolai folyosótárlatokat készítettem a Lajtha László Zeneiskolában, a Petőfi Zenei Általánosban, a HMG-ben (elbontottuk), és a Boros Sámuel szakiskolában is. Az utóbbiban elértem, hogy a pedagógusok is részt vegyenek a munkában. Egy időben még a mozi előcsarnokában is volt az egykori Tudományos Mozgó-nak (Krumpli Bácsi mozijának) emléke, de az új tulajdonos már nem igényelte …  Huszármúzeum áll 1991 óta a laktanyában. (Csak gond van vele !)  Törekedtünk az új egyházi iskolákban is folyosótárlatokra, de valahogy elsikkadt a hozzája való szorgalom …
Krumpli Bácsi Tudományos Mozgója után kutatva Mucsi Bandi segítségével jöttünk össze egy élő „krumplival”, Prunkl János festőművész, tanszékvezető tanárral az esztergomi főiskolán. János, és neje Mária kiváló barátaink lettek. Két kiállításukat sikerült megrendeznem Szentesen.  Az esztergomi létünk – érdekes módon – 2-3 évente meg-megismétlődik. Vagy „csak” a Főegyházmegyei Könyvtár Térképtárába, vagy a Keresztény Múzeumba, vagy éppen csak egy numizmatikai konferenciára, de állandóan megfordulunk Zolnay László és Mucsi András műtörténész barátaink örökét kutatva. Legutóbb Balla András fotóművész tárlatát hoztuk el a Péter Pincébe onnan…  A tudós egyházi emberekkel mindig jó megismerkedni. 
Hitbéli dolgainkkal – hívő ateisták lévén – a keresztség szentségével minket felövezett római katolikus egyháztól kicsit eltávoztunk. Pedig nem akárki, hanem csányteleki Volentér János címzetes kanonok, ottani plébános barátunk próbálkozott a térítésünkkel.  Nagymágocsi Neubauer József, alias Pater Felicián OMF kapucinus kódisbarát úr is  szerette volna legalább a gyermekeink lelkét megmenteni. Kértem, hogy tartsák be a lenini fokozatosság elvét, de erről az Ántikrisztusról hallani se akartak. Mi a Gilicze, Imre és Kádár családok által jelzett reformált hittel és gyülekezeteivel szimpatizáltunk. Ők vezettek el néhai nagytiszteletű Kanász Nagy József körlelkész hagyatékos örökébe, ahonnan egy élő könyvtáron, az első szentesi Tudományos Mozgó emlékein túl még egy csodaszép Koszta-festményt is tudtunk vásárolni az Alföldi Galériának.  A Felsőpárti Református Templom fennállásának 75. évfordulóján ünnepi Istentisztelettel emlékeztünk meg Dobovszky József Istvánról, Szentes leghíresebb építészéről.  Pedig akkor még jócskán előtte voltunk a Rendszer megomlásának. (Juliska Néni meg is mart minket az önfejűségünkért, bár valamikor ő is SDG-s volt, csak átmenetileg elfelejtette.)
 Dobovszky József Istvánnak egyébként épp most jön el a reneszánsza. Ezidén egyszerre három házát renoválják Szentesen és Kunszentmártonban.. A magyar szecesszió építészeti konferenciáján beszámolok róla, és ha tudok, megpróbálom megírni a művészetét. Hozzá kötődik Viola lánya, az első magyar szépségkirálynő első udvarhölgyének története. Igazi polgári drill !  Általuk nyertem meg Gerle János építész barátságát. Pestbudai polgár létére utánunk egy évvel gyermekeivel végighajózta a Kurcát, és egy nagyon szép előadást tartott (felvételről) a Felsőpárti Református templom építészetéről…  Meg nem épült Ybl-féle városházánk terveit ő illesztette be a magyar építészet történetébe, és Ybl Miklós életművébe.  Kitekintéssel volt Nagymágocs reformkori meliorációjára is. 
Felfedeztük a Szentesi Kistájat. Egyszer az egész család két csónakon leereszkedett a Kurcán Mindszentig. Másszor megpróbáltunk a Köröstől a városig hajózni rajta, de csak a csongrádi vasútig sikerült, mert az alatt már át nem fértünk, a meredek töltést pedig nem tudtuk megmászni a csónakokkal. Vörös Gabi bele is esett a Kurcába, és el is merült kicsit, mert olyan hirtelen mélyülő volt a part !  Harmadszor a Kőrösön jöttünk le Békésszentandrástól, majd bekerékpároztuk a Tiszagátakat föl Ugig, és le Csanyig, később a Köröst fel Gyomáig, majd a Totálius Napfogyi alkalmából a Tisza balpartot Tápéig …
Kötődünk Szenteshez.  Itt csináltam 97-re egy Fotográfiai Napfény Műtermet a fővárosi Mai Manó műterme előtt 4 évvel.  Itt irigykedik rám a szakma a Péter Polgárház miatt. (Keresztbe is tesznek, ahol csak tudnak.) Itt próbálkozok egy megyei archív térképtárral …  Mint mérnök belevágtam a műemlékvédelembe is. Jellemző, hogy ún. „Vészmadár” lett belőlem. – Énnekem mindegy. A város bánja. Aktuális bizottságában pöffeszkedő politikusok ülnek. Én meg sziszegve se szolgálok …
Sosem keseredtem el.  Átmegyek ide a Szamár Delelőbe, és egy vegyes feles meg egy pofa csapolt sör mellett kórusban szidom a kormányt, meg a polgármestert, azután hazamegyek békében.  Majd két évtized múzeumi múlt van mögöttem.  Tárlataim meghaladják a százat, írásaim az ezreket, barátaim tán tízezren is vannak.  A szemét "kollegákat" (egy kezemen számlálom őket) visszadobom kenyérrel, és ki sem írom őket magamból, pedig bizony nagyon jól esne.  Minél galádabb velem valaki, én annál mézes-mázosabb vagyok vele.
Műemlékvédelemmel a kezdetektől foglalkoztam. Eleinte eltűrtem, hogy a ligeti múzeum (egykori kisvárosháza) főbejárata előtt a barokk téglalépcsőt és fogadót betonra cseréljék !  Azután kezdtem csak gondolkodni, hogy miért érzem én furcsán magam a városban ?  Fridrich János korabeli városkép-fotói térítettek magamhoz. Azóta Szentesen minden épület fordítva van kifestve !  Világosak, sokszor vakítóak a falak, mintha csak meszelve lennének, és az osztatok meg színesek, sötétek.  Nincs önárnyékuk. Ha van is, belevész a sötét tónusba. Részlettelen a város, gondolattalan az építészete, pedig mennyivel szebben mutatna, ha az épület-szobrászati alkotások is érvényesülnének benne !  Tizenéves harc sem volt elég, hogy pl. a Petőfi iskolát (a régi polgári leánysulit) megmentsem a maga valójának. (Megvették a festéket abban az arányban, ahogy … Fel is kenték rája. Megvették hozzá a műemléki felügyelőt is !)
Szent Vendelint (a város legrégibb szobrát) Trogmayer Ottó akarta elvinni Ópusztaszerre. Kényelmetlen volt a nagyfőnökünkkel szemben ragaszkodni hozzá. Megmentettük Szentesnek, de a város azóta se becsüli. Talán jobb lenne neki máshol ? Az állaga úgy romlik, mint a Kálvária-temető szoborcsoportjáé.  A katolikus iskola mozaikjait sem sikerült visszavarázsolni a helyükre. Egyszerűen ellopták ! A Vármegyeház kőcímere szétverve, a Járásbíróság ország-címere levakolva, a Petőfi Szálló összes stukkója, bádogmunkái ebek harmincadján, a Zsinagógán ma sincsenek fent a kőtáblák.  Kula az egész !  Ezredfordulóra sem fog negyedeket ütni a katolikus templom harangja, pedig csak fel kellene kötni a kivételesen egyedi óraszerkezet balanszát. Nem fognak soha kerepelni, mikor a harangok Rómába mennek, pedig csak meg kellene javítani a kereplő ládát. És talán Szent József sem fog már soha visszaállni a helyére, mert …  Mert a városvédők, ha voltak is, semmirevalók voltak.  Belőlem „vészmadarat” csinált a sajtó, mert megjósoltam a kálváriák halálát. A kegyúri halomra felfutó barokk lépcsőnek már annyi, és a sokalakos gyönyörű Golgotának is már csak egy nagykalapács hiányzik … A negyvennyolcas polgármester síremlékét százötven darabból kellett összerakni a Péter-házi kőtárban. Nagytiszteletű Gilicze László tudós doktor lelkész barátunk kitakaríttatta a Felső Református temetőt. Azután meghalt, és azóta még nagyobb a gaz benne.  De a főépítész asszony utána fordította a vásárhelyi útnak a kolerás keresztet. Segített felállítani a Zsoldos kutat. Summa summárum; - Ennyi !  (Csapó !)  Hiába írkálok cikkeket ide-, s oda, csak a város szégyenét növelem vele. Inkább kussolok …
Írásaimat szeretném megjelentetni. Szabadkezű, szabadgondolkodó (szabad-kőmíves) író vagyok. Szakíró, akinek van stílusa. Ismerem az írásjeleket, és használom is. Sajnos a szerkesztők irigykednek rám. Csak ebben a kisvárosban, és csak ebben a hetilapban is a legkülönfélébb csonkításokat végzik az alig egy oldalas cikkeimmel. Vagy az alcímet hagyják el, vagy változtatnak, vagy CSAK uniformizálják azzal, hogy mind a fettelést (vastagítás), vagy a kurziválást (dőlt betűk), vagy az aláhúzásokat, vagy egyszerre mind a háromfélét egy gombnyomással „megszelídítik”.  Fasiszta módszer a mai Szentesben. Ha még négy évet kapok a Mennyei Főnökségtől, 2004-ben hatvan leszek.  Addig talán összeszedem a cikkeim, közleményeim, forgatókönyveim, tárlataim, és a kurrens levelezésem katalógusát. (Nem bízom tudós bagolyra, mert mind irigy !  Nagyon termékeny voltam.)  Az egészet rábízom az Utókorra, én magam nem vesződöm velük. Az Idő Rostája szelektáljon !
„Elkészült a leltár” de még nincs meg a halottas ruhám, viszont hála a Cégnek van két kopottas kertésznadrágom.  És van egy rendkívül szellemes névtelen levél a birtokomban, amire kicsit büszke is vagyok.  Hála a T. Szerkesztő és a menedzserek bíztatásának, mint számomra értékes dokumentumot, közre is adom.  – Íme !  (2.kép)
2. kép: (1. dokumentum) Névtelen levél 1998.10.29. keltű postabélyegzővel Szentesen feladva.
Trogmayer Ottó is úgy indított Szegedről, hogy majd mekkora golfpályát tudok én a Széchenyi-ligetben csinálni !  Nem jött meg a kedvem hozzá, mert még egy szalonnasütést is elirigyelt tőlem a Hatóság, írván, hogy ez itt egy védett terület…  ( 3. Kép) - Hát akkor hogyan lennénk  egy ökörsütéssel ?
3. kép: (2-3. dokumentum) Éves műsortervezet 1987.II.14., és a város „reakciója” Sz.V.T. VB. Műszaki Osztály II.5-…./1987.II. 27-én alig két héten belül !
Kiskocsit tolni egy diplomás embernek nem érdemes Szentesen. Leírják egy életre.  Polgári proccság lenne ?  - Nem ! Nem az.  Arisztokrata gőg ?  - Nem !  Az sem.  A magam egyszerű fogalmai szerint: Bunkóság.  A szentesi emberek nem kedvelik egymást. Nem lehet őket meghívni egyszerre egy időpontra.  Két három nappal előtte kezdenek szállingózni. Késő este is. Elmesélik, hogy miért nem tudnak majd eljönni a tárgyidőpontban. Érdeklődnek, hogy vajon a haragosuk is meg van-e hívva, és elmeséltetik maguknak az egész kiállítást, miközben nekem a legszorgalmasabban kellene arra készülni.  Nem zavartatják magukat… Legközelebb a haragosuk teszi meg velem ugyanazt.  A többségük meg összetéveszt egy mutatványossal. Bármikor beállít, és vindikálja magának, hogy most azonnal tegyek félre mindent, foglalkozzak csak ővele, és meséljek el csak őneki mindent elölről, és különösen azokról a dolgokról, amiről valahol úgy hallotta, hogy megírtam. Mivel ő nem járatja ezt a szar újságot, hát eljött megkérdezni … 
Több mint tíz embert ismerek, akiről tudom, hogy van telefonja, de még soha nem hívott fel, mielőtt rámnyitott, vagy dérrel-dúrral rámtört volna. Több mint száz embert ismerek, aki nem beszél üzenetrögzítőre. Nem tudni miért.  Köhög, hüppög, káromkodik, csak a nevét és a számát nem mondja, s főként azt, amiért hívott. Nem tudom mit képzelnek az ilyenek; - hogy nekem titkárságom van ?  Vagy hogy ülőmunkát végzek ?
Barátaim nincsenek.  Vagy éppenhogy nekem van a legtöbb barátom Szentesen. Igaz, olyan egy sincs, akivel ki tudnám cserélni az asszonyt egy kis időre csak. A korcsmákban az öreg tarcsi-bakák, akikkel együtt meneteltem. Az utcán már mindenkinek köszönök valamiért. Sokan rámdudálnak, pedig még egy jó kis tarokkpartit sem tudtam összehozni belőlük.  
Függetlenségem jelképe a kerékpárom.  Csak Rozoga tanár úrnak volt egy ugyanilyen.  Az övét ellopták a cigányok, az enyimet a vajda összerakatta a rajkókkal és visszatették ugyanoda, ahonnan elvitték. Még a lezárót is összedugták valahogy, úgy tessék-lássék. Persze a műanyag borítás alatt az acélsodrony el volt vágva. Még zsírba is tették, csak a méreteimet nem vették figyelembe az összeszerelésnél !  Le se zárom már sehol, úgyse viszik el még egyszer… - Hát persze hogy nem zárom le.  Nincs mivel.  Mert a Horváth Mihály Napokon vendégszerepeltem a gimnáziumban. Kaptam is Gabikától vagy fél liter príma konyakot. Hanem amikor megyek a vetítőmmel a lezárt biciklimhez - Hát Uramfia ! -, a lakatkulcs lyuka tele van pillanatragasztóval !  A portás néni azonnal telefonált a fűtőnek, az ott is termett egy nagy vasfűrésszel, és megnyugtatott, hogy még dél sincs, de ez ma már a hatodik.  – Játékosak ezek a mai gimisek !
Pedig szeretem a fiatalokat. Főként a szerelmeseket. – Istenem !  Hogy mennyire meg tudnak juhászodni ezek a pankos pajtások, ha megfoghatják végre (ha végre meg merik fogni) a piruló arcú kislánykák kezét !  Csak a lányokat nem értem.  Olyanok, mint a fekete varjak !  Ráadásul mind a két lábukra ortopéd cipősek.  Egyébként nem lenne velük semmi baj, csak azt ne mondanák énnekem, hogy kezicsókolom !  Meg szoktam állni nekik, és elkérem a csókot .
Mátéffy Zoli és Takáts Pali jó szokása, hogy a Terney-kollégiumi középsulis elsősöket pár nappal szeptember elsője előtt összehívják. Első útjuk a múzeumba vezet, és itt a Péter-pince hűvösében leültetjük a fiúkat-lányokat a vetítésem sötétjébe. Nézik is a képeket, meg nem is.  Egymást gusztálják a tinik. És olyan megszeppenten jópofák, és annyira illedelmesek, hogy évente öt évet fiatalodok tőlük !  No és aztán ezek csócsilnak itt engemet kórusban az Iskola utcában le és föl.  Kuncognak persze a rőt kecskeszakállam miatt, de én meg néha úgy utánuk nézek, ahogy egy családapának nem illik… Meg is nyugszom, hogy bizony ez a mai ifjúság pont olyan, mint mi voltunk, és mi sem változtunk semmit, csak kicsit jobban fáj a lábunk, és főként a szívünk ezért a csudálatosan szép életért, amiből énnekem – óriási szerencsémre – kettő is jutott, és ez a második itt Szentesen talán a szebbik volt …  (Csak azok a zárt fekete nadrágok, és azok a félemeletes surranók ne volnának rajtuk.  – Mit nem adnék egy citromsárga lenge szoknyáért kék-fehér csíkos feszes matrózblúzzal ! )
Álmodom.  Rengeteget álmodozok.  És mindig utazok, és lekések valamiről.  Vagy vizsgázok, és mindenki mindent tud. Vannak jegyzeteik, egymást kérdezgetik olyanokról, amiről én még sose hallottam.  Mert persze vagy nem voltam ott, vagy ha ott is ültem, az Új Írást, vagy a Kortárs-at olvastam (ezek voltak akkor), és inkább kiugrottam a szentendrei szoborparkba, vagy föl a Jánoshegyi kilátóba (Csúcs Ferencünk domborításai vannak ott!). Vagy csak úgy, le a dunaparti lépcsősor aljára a kavicsillatú szélben hallgatni, hogyan locsog, és le a zoknit, és merevgörcsig áztatni benne a lábakat …
Büszke vagyok. Nagyon büszke vagyok Avalra, aki évfolyam-elsőként ballagott, elvitte az iskola nagydíját, és – hála a tanyának – egy kiváló környezetvédő lesz belőle. Drukkolok Bálintnak, aki a Nagy Lelke ellenére informatikát tanul. És nem féltem Marcit, a mesebeli harmadikat, a legkisebbet, mert ő már Szentes szülötte, és befogadta ez a város. Egy kisfiú egy nagy fagottal a fúvós zenekarban.  És hálás vagyok Mihály Bélának (egyébként ő is „csak” mindszenti !), hogy inkább eltűri a néha fals basszust, de virtigli muzsikust nevel az én kisfiamból, aki már vagy egy éve többet van oda, mint otthon …
Egy jelenet Marci fiam fagott-vizsgájából. (Elbeszélés alapján.)  Ül a bizottság, bejön a soványka Marci lenge fehérben és csokornyakkendőben.  Meghajol.  Összenéz a zongoristával és belevág valami bugyuta kortárs-muzsikába, amit nem is fagottra írt a szerzője.  Hosszú, és unalmas, megtanulni meg tiszta dőreség volt.  Persze a technika, meg a memória végtére is kioltják egymást, és tiszta hülyeség már az egész, de  nagy nehezen végre vége szakad …   Hümmög a bizottság.  A gyerek nagy szemekkel néz, és még liheg egy kicsit.  Az egyik tanár feláll, odamegy a zongorához és enyhén belerúg.  A többiek is körülveszik, piszkálják a pedálokat, majd belenéznek a zongora torkába, és közösen megállapítják, hogy csakis a tompítóval lehetett valami baj.   A gyerek megnyugszik, és örül a négyesének.
- Eszméletlen !  Ilyen csak Szentesen van, és csakis szentesieknek.  Most Marcinak, holnap Neked, holnapután talán nekem is.  – Nem !  Énnekem már nem.  A gyüttmöntségöm engem eltakar.  Ragaszkodom is hozzája nagyon.  Tegnap egy kis mérleget csináltam fejben (Par coeur -, ahogy a művelt francia mondja).  Tizenhúsz éve én itt minden derék szentesinek csak fizetek a vármegye pénzéből mindenért. Muzsikáért, megnyitásért, rendezésért, ragasztásért, leltározásért, őrzésért és védésért, takarításért, a darabos szennyvíz megdarálásáért, a ligetet locsoló vízért, a fákat megvilágító villanyért, a megnyitón minket megtisztelők boráért, a meghívók postai feladásáért, a jó szóért és még a tiszta levegőért is.  – Elvtikéim ! Csak énnekem nem fizetett itt még soha senki a városért való munkámért.  Az ellenszegülésért a vaksi megyei munkaadóimmal.  A bugyuta régészek összes bántásáért, egy szervilis, fantáziátlan pedál-medál stréberért, akit egyre nehezebben tűrök, és mindenért, amiért a Sors engem ide űzött.  – Ennyi / Csapó !
- Mert úgyis elinnám ?  Lehet. 
Drágajó Barátaim a szentesi televényes talajban !  (Mert ott egyek leszünk, ugye !)  Kölcsönbe kaptuk ezt a szép tájat az unokáinktól. (Közhely.) – Nem kellene egy kicsit még többet menteni a múltból, hogy ők is büszkék lehessenek majd valamire ? – Ugye igen !  És lenne ennek egy módja; ÁLDOZNI KELLENE egy picit a jelenünkből.  Sokszor elegendő egy meggyújtott gyufát elfújni, vagy egy meggyömöszölt kukát mégsem becsukni,  vagy egy beöntést nem kiönteni (Moliére).  Vagy csak berendezni a Vármegyeházát ?  - Talán !
	Csilla lányom, aki egy államigazgatási jogász doktornő, tehát teljesen elfajzott „tanult barátom” a szegedi tévét részelteti szerződéses műsorvezetői szorgalmával. ( Eredetileg történelem-népművelés szakos. Őneki nem kell 17 év, hogy rájöjjön hol a helye !)  Rendszeresen készít rólunk egy-egy másfél perces riportot, és archiváltatja is. Nagyon szeretem, de őt se tudom férjhöz adni.  Csodálatosan forgatja a fényképező gépet.  Ő készítette rólam ezt a madárperspektívás portrét.  (5. kép)  Éppen ide illik. Jobbról és alulról tekintek föl egy szentesire nagy szakállban. A szakállam ún. böcsületbeli emlékszőrzet.  Még a rendszeromláskor egy kocsmai purparléban fogadtam a régi barátommal, hogy ha legalább 51 százalékot kapunk a szavazásokon, akkor is ún. kisebbségi kormányra fogunk kerülni. Én pedig addig nem is borotválkozom. Ellenkező esetben pedig ő vágja le a szakállát. A százalékból fele sem lett, és a koalíciós barátunkból lett a legnagyobb ellenségünk. A barátom pedig meghalt szakállasan. Egyébként ezen a képen a homlokomon látni azokat a ráncokat, melyekre itt tettem szert, a cvikkerem fölött meg azt a nyugodt, ám kérdőjeles tekintetet, amit itt az elmúlt sok oldalon föltettem magamnak és a nyájas Olvasónak egyaránt. 
Az utolsó szó jogán csak annyit mondanék, hogy köszönöm. Mindeneknek köszönöm, hogy itt lehettem köztetek, hiszen most már majd nem csak én, hanem a gyermekeim, meg a dolgaim vallanak arról, hogy volt-e értelme a szentesi küszködésemnek. Mert az volt, mégpedig férfimunka !     

- H allelujah !    (Bf.RG)
Ps.: végezetül felajánlom a T. Szerkesztőségnek BERKECZ Pista grafikus barátom (egyívású velem, és ráadásul nem is szentesi !) két grafikáját a Múzeumról !  Megrendelésemre készítette, és kiválónak tartom.